ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1019/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2235/18 Категорія: 305010900 	Годік Л.С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач –  ОСОБА_2 ;
третя особа – ОСОБА_3 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу –  ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про стягнення збитків, що завдані ДТП,
в с т а н о в и в:

       У червні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача:  ОСОБА_3  про стягнення збитків, що завдані ДТП.
       В обґрунтування позовних вимог вказав, що  ОСОБА_3 , 29 травня 2015 року, близько 16 год. 10 хв., керуючи вантажним автомобілем марки «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням «Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка», на 546 км+700 метрів, порушуючи вимоги п. 2.3. «б»; 12.3; 13.1 ПДР України, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та біля повороту до вул. Вокзальної в м. Умань, Черкаської області, допустив зіткнення з автомобілем марки «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився до повної зупинки з метою здійснення маневру повороту ліворуч у напрямку вул. Вокзальної в м. Умані.
       Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля «Daewoo Lanos TF 48Y» отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми органів грудної клітки з компресійним переломом тіла 6-го грудного хребця, закритої травми передньої черевної стінки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 115 від 02.02.2016 року, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
       Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки «ЗІЛ-138А» - ОСОБА_3 , знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
       Вироком Уманського міськрайонного суду від 19 грудня 2017 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України за означеним фактом до 1-го року обмеження волі та звільнено від відбуття покарання за Законом України «Про амністію».
       Позивач вважає, що вина ОСОБА_3 у вчиненні ДТП повністю доведена належними доказами, однак, у відповідності до положень ст. ст. 1172, 1187 ЦК України, належним відповідачем у даній справі є власник джерела підвищеної небезпеки, автомобіля «ЗІЛ-138А» – ОСОБА_2 .
       Згідно висновку автотоварознавчої експертизи за пошкодження автомобіля «Daewoo Lanos TF 48Y» йому (позивачу) завдано матеріального збитку в розмірі 102374,00 грн., а також він перебував на амбулаторному лікуванні, під час якого, на придбання медичних препаратів та ліків, ним витрачено 25000,00 грн., транспортних витрат – 7500,00 грн., а всього матеріальна шкода оцінюється в розмірі 134874,00 грн.
       За таких обставин, з урахуванням інфляції в сумі 45530,28 грн., 3-х відсотків річних за користування чужими коштами в сумі 11551,13 грн., суми відновлювального ремонту станом на момент ДТП - травень 2015 року – 134874,00 грн., просив суд стягнути з відповідача 191955,00 грн. та судові витрати.
       Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
       Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_3 , під час керування автомобілем «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 та виконував роботу згідно своїх посадових обов`язків.
       Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2023 року, позовні вимоги задовольнити та судові витрати віднести на відповідача.
       Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам, викладеним у позовній заяві ОСОБА_1 .
       Крім того, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 у своєму поясненні зазначив, що з ОСОБА_2 в той час він перебував у трудових відносинах, тобто був прийнятий на роботу водієм означеного автомобіля, водієм працював близько півтора року. У ОСОБА_2 спочатку був водієм автомобіля ГАЗ, потім, коли ОСОБА_2 купив «ЗІЛ-138А», став працювати на ньому. За роботу щомісячно отримував обумовлену заробітну плату від ОСОБА_2 , а чи був він офіційно прийнятий на роботу та чи стягувались з його зарплати страхові платежі і податки - не знає. 
       У своєму поясненні ОСОБА_3 також зокрема зазначив, що за технічним станом автомобіля слідкував особисто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 йому напередодні ДТП говорив, що на автомобілі «ЗІЛ-138А» несправні гальма, та що періодично на автомобілі спрацьовує гальмо лише на одне переднє колесо, однак з невідомих ОСОБА_3 причин, він автомобіль не відремонтував.
       Вважає, що за загальними правилами доказування обставина, що ОСОБА_3 на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 підтверджується фактом визнання цієї обставини сторонами у справі та по суті не заперечується самим ОСОБА_2 , а тому судом першої інстанції невірно визначено особу, що несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки.
       Представник відповідача  ОСОБА_2 – адвокат Бобер Денис Олександрович подав відзив на апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що беручи до уваги вирок Уманського міськрайонного суду від 19 грудня 2017 року, слід вважати доведеним винуватість ОСОБА_3 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що у в свою чергу стало причиною виникнення ДТП та настанням наслідків у вигляді заподіяння шкоди позивачу.
       Представник відповідача у відзиві заперечує факт перебування  ОСОБА_3 у трудових відносинах з ОСОБА_2 та звертає увагу на те, що у останніх були дружні відносини, а тому ОСОБА_2 іноді надавав дозвіл на користування автомобілем «ЗІЛ-138А» своєму товаришу ОСОБА_3 для особистих потреб, та в день ДТП транспортний засіб був переданий в тимчасове користування третій особі.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2 – адвокат Бобер Д.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказане судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_3 , 29 травня 2015 року, близько 16 год. 10 хв., керуючи вантажним автомобілем марки «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі сполученням «Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка» на 546 км+700 метрів, порушуючи вимоги п. 2.3. «б» (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну); 12.3 (у разі виникнення безпеки руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виправити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди); 13.1 (водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу) ПДР України, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та біля повороту до вул. Вокзальної в м. Умань, Черкаської області, допустив зіткнення з автомобілем марки «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зупинився до повної зупинки з метою здійснення маневру повороту ліворуч у напрямку вул. Вокзальної в м. Умані.
       В наслідок вказаної ДТП водій автомобіля «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 отримав тілесні ушкодження, у вигляді закритої травми органів грудної клітки з компресійним переломом тіла 6-го грудного хребця, закритої травми передньої черевної стінки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 115 від 02.02.2016, відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
       Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 1-го року обмеження волі, звільнений від відбуття покарання за Законом України «Про амністію» (а.с. 6).
       Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_3 , а саме вимог п.2.3 «б», 12.3, п.13.1 ПДР України, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
       Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, обґрунтовано взявши до уваги вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2017 року та врахувавши положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вірно акцентував увагу на тому, що є встановленими та доведеними ті обставини, що саме між винними діями ОСОБА_3 , водія автомобіля марки «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та заподіянню шкоди автомобілю «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить позивачу ОСОБА_1 , та тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я позивачу ОСОБА_1 , існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
       Крім того, судом першої інстанції встановлено, що автомобіль «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_4 , яким на підставі довіреності керував ОСОБА_1 . Згідно Висновку експерта № 29 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 09.07.2015 р., матеріальний збиток, завданий автомобілю «Daewoo Lanos TF 48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, складає 102374,00 грн. (а.с. 13-29).
       Автомобіль «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 37).
       Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
       Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).
       Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
       Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
       Так, у своїй позовній заяві, як і в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні ДТП повністю доведена належними доказами, однак, у відповідності до положень ст. ст. 1172, 1187 ЦК України, належним відповідачем у даній справі є власник джерела підвищеної небезпеки, автомобіля «ЗІЛ-138А» – ОСОБА_2 , з яким на думку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах та на момент скоєння ДТП виконував свої трудові обов`язки
       Разом з тим, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.».
       Так, на підтвердження зазначених вище обставин позивач посилається на письмові пояснення ОСОБА_3 , у яких останній підтвердив, що перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП. Будь-яких інших доказів позивачем надано не було.
       На думку колегії суддів, саме наявність трудового договору є належним, допустимим та достатнім доказом, який може підтвердити факт існування трудових правовідносин.
       Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
       Однак, матеріали справи не містять письмової копії укладеного трудового договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як і не містять наказу про призначення на посаду, посадової інструкції, доказів сплати податків та страхових внесків, тощо.
       Крім того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 229/6208/21 тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
       Доказами факту виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП за даних обставин можуть бути, зокрема, запис в трудовій кунижці останнього, що до перебування в трудових відносинах, маршрутні листи, накази про відрядження, тощо, однак відповідні докази в матеріали справи надані не були.
       Письмові пояснення ОСОБА_3 , у яких останній пояснює, що перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріалами справи не підтверджуються. 
       Таким чином, твердження в апеляційній скарзі про те, що  ОСОБА_3 на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , які підтверджуються фактом визнання цієї обставини сторонами по справі та по суті не заперечується самим ОСОБА_2 , оцінюються колегією суддів критично та відхиляються, оскільки не підтверджені жодними належними, достатніми, достовірними та у своїй сукупності достатніми доказами, та зокрема, заперечуються особисто представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу.
       Отже, з урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 , під час керування автомобілем «ЗІЛ-138А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 та виконував роботу згідно своїх посадових обов`язків.
       Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та не спростовують правильності висновків суду.
       З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2023 року.
       Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

       Судді