справа № 761/40240/21
головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/7614/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 липня 2023 року                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів Білич І.М., Гаращенко Д.Р.,
при секретарі судового засідання: Сердюк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_1 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року
у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування, -
в с т а н о в и в :
У листопаді 2021 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , у якому просило суд: 
визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Ревою І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 8-893.
Позов обґрунтовано тим, що тим, що 13 лютого 2007 року між ОСОБА_2 (далі - позичальник) та позивачем укладений кредитний договір за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі                                        153 740,98 швейцарських франків, строком до 13 лютого 2028 року.
У якості забезпечення виконання умов кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, а з ОСОБА_1 - укладений договір поруки.
У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору в частині повернення грошових коштів, банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року (справа №753/15547/14-ц) стягнуто заборгованість.
Як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_1 , знаючи про відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості та її обов`язок як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором, подарувала за договором дарування від 23 вересня 2014 року 3/4 частин квартири власному сину. Оскільки ОСОБА_1 подарувала частину квартири з метою уникнення відповідальності за кредитним договором, позивач звернувся до суду з цим позовом.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року позов АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.
Визнано недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та                          ОСОБА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рева І.М., зареєстрований в реєстрі за № 8-983.
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір у сумі 3 405 грн, тобто по 1 702 грн 50 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії ОСОБА_1  по відчуженню належної їй частки квартири своєму сину                         ОСОБА_1 , при наявності заборгованості за кредитом та відкритого провадження у цивільній справі про стягнення з  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 заборгованості за кредитом,  вказують на те, що оспорюваний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Балійчук Л.І. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на момент підписання договору дарування від 23 вересня 2014 року дарувальник ОСОБА_1 та обдарований її син  ОСОБА_1 були повнолітніми особами, які мали повний обсяг право- і дієздатності та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. 
Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок, належав ОСОБА_1   на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
На момент укладення оспорюваного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.
ОСОБА_1 мала право вільно розпоряджатися своїм майном, як власник відповідно до статей 317, 319 ЦК України. Оспорюваний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування. Таким чином, під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі і  щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Нерухоме майно, що є дарунком за оспорюваним договором, юридично та фактично було передано  ОСОБА_1 , який проживає у цій квартирі, що підтверджується фактом реєстрації його місця проживання в ній (а.с.54). 
Дарувальник ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.56). Зазначене свідчить про те, що дарунок було прийнято. 
ОСОБА_1 та його сім`я (дружина                        ОСОБА_4 , діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) користуються як квартирою так і будинком в с. Сезенків Баришівського району Київської області. Іншого нерухомого майна в Києві та в Київській області, де вони проживають, обдарований  ОСОБА_1  немає. Дарувальник ОСОБА_1 проживає за місцем своєї реєстрації.
Таким чином, оскільки дарунок за оспорюваним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим та він використовується обдарованим впродовж восьми років, оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним).
Обдарований  ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація місця проживання у вказаній квартирі не свідчить про його використання для проживання є необґрунтованим, оскільки факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання.
Предмет дарування на час укладення оспорюваного договору не знаходився у позивача в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача. Щодо предмету дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на нього на користь позивача, визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо. Таким чином, позивач не мав на момент укладення оспорюваного договору дарування жодних прав на нерухоме майно, яке було предметом дарування.
Оскільки права та законні інтереси позивача не були порушені укладенням оспорюваного договору, обдарований  ОСОБА_1  вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, а сам факт того, що договір укладено безоплатно, не є підставою вважати його фіктивним.
Дарувальник ОСОБА_1 заперечує отримання нею саме 15 вересня 2014 року ухвали Дарницького районного суду міста Києва про відкриття провадження у справі №753/15547/14 та стверджує, що на поштовому відправленні міститься прізвище « ОСОБА_8 » рукописним текстом, виконане не її рукою.
Зазначене підтверджується висновком експерта № 941/01/2023 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_1 від 13 січня 2023 року, відповідно до якого рукописний текст «ОСОБА_8», зображення якого міститься у рядку «особисто» у технічній копії рекомендованого листа Укрпошти на ім`я ОСОБА_1 з трек-номером 0209907317737 про вручення судової повістки (дата відправлення «09.09.2014», дата вручення «15.09.2014»), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (копія висновку знаходиться в матеріалах справи).
17 січня 2023 року представник дарувальника ОСОБА_1 отримала відповідь на адвокатський запит вих. №2004/23 від 12 січня 2023 року, в якій зазначено, що матеріали справи №753/15547/14 (2-530/15) не збереглися, встановити чи направлялись листи на адресу відповідача немає можливості, так як зворотні повідомлення та розписки не збереглися. Обдарований  ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник дарувальника   ОСОБА_1 - адвокат Балійчук Л.І. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, яка обґрунтована тими ж доводами, що і апеляційна скарга, подана в інтересах  ОСОБА_1 .
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, дійшла встановила таке.
13 лютого 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №28807С27, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі                             153 740,98 швейцарських франків, строком до 13 лютого 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,24% річних.
Правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» є АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (пункт 4 Статуту АТ «Державний експортно-імпортний банк України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 2000 року №1250 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від                           05 червня 2019 року №567).
Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором №28807С27 від 13 лютого 2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем ОСОБА_1 02 червня 2010 року було укладено договір поруки №28810Р6, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася нести солідарну відповідальність з позичальником (боржником) ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/1554/14 від 17 грудня 2015 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 126 368,74 швейцарських франків,                               1 075 585 грн 38 коп. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №28807С27 від 13 лютого 2007 року, 3 654 грн судового збору, а всього 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239 грн 38 коп.
Рішення суду набрало законної сили та 05 лютого 2018 року на його примусове виконання було видано виконавчі листи №753/1554/14.
Як вбачається з матеріалів справи, під час примусового виконання зазначеного рішення суду з ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто 5 312 грн 29 коп.  
 
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини квартири від 23 вересня 2014 року, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_3 .
 
В червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до господарського суду міста Києва із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та зазначила, що банком розпочато процедуру примусового стягнення заборгованості.
В поданій заяві зазначено інформацію про членів сім`ї заявника: мати - ОСОБА_1 .
Ухвалою господарського суду міста Києва від 15 вересня 2021 року (справа №910/10606/21) відмовлено ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі про її неплатоспроможність.
 
Підсумовуючи, колегія апеляційного суду встановила, що:
1) 23 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_1 відчужила своє майно після пред`явлення -  02 вересня 2014 року позову до неї про стягнення заборгованості.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дарницького районного  суду міста Києва від 02 вересня 2014 року  було відкрито провадження у справі №753/15547/14-ц за позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судове засідання призначене на                     13 жовтня 2014 року  (а.с. 15 т. 1).
Відповідно до матеріалів справи №753/15547/14-ц, вищевказана ухвала про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками  направлялась на колишню адресу проживання відповідачів та третьої особи  ОСОБА_9 ( АДРЕСА_4 ).
При цьому, апеляційний суд враховує, що на момент укладення оспорюваного договору  дарування (23 вересня 2014 року), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_4 . 
Також матеріали справи №753/15547/14-ц містять повідомлення про отримання поштових відправлень, згідно з яких, ОСОБА_1 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі 15 вересня                                  2014 (відправлення № 0209907317737) (а.с. 16-17 т. 1). 
Представник відповідачів вказувала на те, що на повідомленні про вручення документів від суду (а.с. 17 т. 1) проставлено підпис не ОСОБА_1 , що підтверджується Висновком  експерта від 13 січня                        2023 року.
Колегія апеляційного суду з огляду на те, що експертиза проведена по копії документа,  погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний висновок експерта не може бути належним та допустимим доказом (пункт 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5).
В свою чергу позичальник ОСОБА_2 отримала ухвалу про відкриття провадження 18 вересня 2014 року (відправлення № 0209907317745).
Крім того, позивачем надано копію заяви ОСОБА_1    від 07 жовтня 2014 року до Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/1554/14.
У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначає що 13 жовтня                 2014 року об 11 год. 45 хв. в Дарницькому районному суді міста Києва відбудеться судове засідання, за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до мене та ОСОБА_2 , справа №753/154/14-ц……..….Усі документи і повістку я отримала недавно…» (а.с. 128 т. 1).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі  753/15547/14-ц від 17 грудня 2015 року позов АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 та  ОСОБА_1   задоволено та солідарно стягнуто з останніх заборгованість за кредитом у загальному розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239 грн 38 коп.
У вказаному рішення суду, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 про розгляд справи були повідомлені належним чином з посиланням на конкретні аркуші справи (а.с. 18 т. 1).
Підсумовуючи все вищевказане, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційних скарг та вважає, що відповідач ОСОБА_1 отримала процесуальні документи у справі №753/154/14-ц, була обізнана про звернення банку до суду з відповідним позовом до неї, та відкриття  02 вересня 2014 року  судом першої інстанції провадження у справі про солідарне стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.
 
2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору. 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини квартири від 23 вересня 2014 року, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_3 .
 
3) майно відчужене на користь близького родича;
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_1 , що вбачається з пункту 1 оспорюваного договору дарування частини квартири від 23 вересня 2014 року.
 
4) після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Зі змісту відповіді Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві №56293746/1 від 14 листопада 2022 року на запит стягувача у справі №753/154/14-ц, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» вбачається, що в ході здійснення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що згідно з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_1 на праві приватної власності зареєстровано нерухоме майно, а саме домоволодіння, житловою площею 31,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає, що за рахунок вказаного вище майна відповідач ОСОБА_1 не зможе відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором у розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239 грн 38 коп., що встановлений рішенням суду.
 
У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі                                    № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав                    та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність                  є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна                    із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність                           на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України     від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або                   в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження                             № 14-260цс19).
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини 3 статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.
Позивач, звертаючись з позовом, звертав увагу суду на фіктивність договору, оскільки очевидним вважав укладення договору дарування з метою уникнення відповідальності за договором, на підтвердження  своїх доводів, посилався на існування  несплаченої до цього часу заборгованості.
 
Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції  виходив із того, що дії ОСОБА_1 по відчуженню належної їй частки квартири своєму сину ОСОБА_1 , при наявності заборгованості за кредитним договором та договором поруки та відкритого судового провадження за позовною заявою банку про стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, вказують на те, що оспорюваний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.
 
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору дарування частки квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. 
Зокрема, ОСОБА_1 відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - сину, а також що, після відчуження спірного майна у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.
 
Під час розгляду справи апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня                        2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами 2,3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
 
Колегія апеляційного суду вважає, що ОСОБА_1 -боржник (дарувальник), яка відчужила майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина ОСОБА_1 , після пред`явлення до неї позову банку про стягнення заборгованості, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки уклала  договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Отже, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року                      № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від      23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
Водночас, за висновками Верховного Суду, якщо на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.
Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) свідчать про фіктивність оспорюваного правочину та необхідність визнання його недійсним.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив наявність обставин з якими закон пов`язує недійсність проавочина.
 
Представник відповідачів звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Вказана заява обґрунтована тим, що позивач мав об`єктивну можливість знати про укладений відповідачами договір, так як інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно знаходиться у вільному доступі. Крім того, позивач міг дізнатися з матеріалів виконавчого провадження про укладення оскаржуваного договору. Однак позивач звернувся до суду з позовом 09 листопада 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку.
Представник позивача, заперечуючи проти застосування наслідків спливу позовної давності, вказував, що  про укладення оспорюваного договору він дізнався у липні 2021 року при ознайомленні з матеріалами справи господарського суду міста Києва за заявою ОСОБА_2 про неплатоспроможність. А також, вказував, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, до реєстрації права власності ОСОБА_1 на частини спірної квартири не містив інформацію про належність ОСОБА_1 як поручителю зазначеної квартири на праві власності, вказана інформація  банку не повідомлялася.
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачам строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору - не пропущений, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач міг знати про належність відповідачу на праві власності зазначеної квартири та про укладення оспорюваного договору.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за подання апеляційних скарг не відшкодовується та покладається на осіб, які подали апеляційні скарги.
 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

 
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                    І.М. Білич
 
                                                                                     Д.Р. Гаращенко