ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2107/3988/2012
провадження № 61-541св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позов № 1
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
позов № 2
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
позов № 3
позивач - ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 ,
зустрічний позов
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного

суду від 4 грудня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Радченка С. В., Бездрабко В. О., Приходько Л. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на житловий будинок.
Позов мотивовано тим, що 4 березня 2012 року він уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку на 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладено у простій письмовій формі зі згоди дружини відповідача - ОСОБА_3 . 
На виконання вимог вказаного договору ОСОБА_2  передав позивачу вказаний житловий будинок загальною площею 76,0 кв.м, житловою площею 51,5 кв.м, що складається з будинку літ. «А», сіней літ. «а», сараїв 
літ. «Б», «В», «Г», «Є», гаража літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», споруд № 1-2; позивач, у свою чергу, 4 березня 2012 року сплатив йому 268 397,83 грн за будинок та за актом приймання-передачі отримав його у власність. 
Вказував, що пункт 9 укладеного договору передбачає його нотаріальне посвідчення, проте відповідачі у справі відмовляються виконати таку умову договору, чим фактично не визнають право власності позивача на будинок. Відмова від посвідчення договору в нотаріальному порядку перешкоджає проведенню державної реєстрації договору.
За таких обставин просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 4 березня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі; визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.
У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову вказував, що у 2008-2009 роках  ОСОБА_2  здійснював підприємницьку діяльність в Україні, зокрема щодо будівництва та введення в експлуатацію різних об`єктів нерухомості. Навесні 2008 року  ОСОБА_2  погодився на його пропозицію профінансувати будівництво міні-пансіонату у селі Стрілкове Генічеського району Херсонської області і сторони попередньо домовились про умови спільної діяльності щодо участі у майбутньому будівництві.
У вересні 2008 року вказаними сторонами укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого позивач профінансував будівництво на загальну суму 235 000 доларів США, виконавши свої зобов`язання в повному обсязі.
Вказував, що відповідно до умов договору про спільну діяльність після введення об`єкта нерухомості в експлуатацію та проведення його державної реєстрації ОСОБА_2 мав протягом трьох місяців провести відчуження цього об`єкта позивачу на умовах компенсації позивачем 10% ринкової вартості об`єкта. Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав.
З урахуванням змінених 20 січня 2015 року позовних вимог просив зобов`язати ОСОБА_2 передати йому у власність житловий будинок на АДРЕСА_2 загальною площею 229,7 кв.м житловою площею 38,9 кв.м, що складається з житлового будинку літ. «А», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н», навісів літ. «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С», сараїв літ. «О», «Р», літньої кухні літ. «П», альтанок літ. «Т», «У», споруд 1-6.
У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до 
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який доповнила у січні 2016 року.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 22 лютого 2012 року розірвано шлюб, укладений з ОСОБА_2 15 липня 1995 року. За час шлюбу ними спільно набуто майно, жодних домовленостей щодо володіння, користування та розпорядження яким сторони не укладали, тому таке майно підлягає поділу. 
Крім того, просила стягнути компенсацію вартості частки автомобілів, придбаних сторонами за час шлюбу та відчужених ОСОБА_2 без її згоди.
За таких обставин просила визнати за нею право власності на 1/2 частку: житлового будинку на АДРЕСА_1 ; житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0042, розташованої на АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,0897 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0064, розташованої 
на АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобілів: Dodge Sprinter 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; 
ВАЗ 21099 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; МАН 8136 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ; ГАЗ 3307 2001 року випуску, номерний знак 
НОМЕР_4 ; BMW 520і 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , що становить 470 166,30 грн.
Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 17 березня 
2015 року справи за вказаними позовами об`єднані в одне провадження з присвоєнням № 2107/3988/18.
У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, який доповнив у березні 2016 року.
Зустрічний позов мотивований тим, що земельні ділянки площею 0,2500 га і 0,0897 га та житловий будинок на АДРЕСА_2 не можуть бути визнані спільною власністю подружжя, оскільки набуті внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності. Крім того, площу домоволодіння значно збільшено після розірвання шлюбу і добудовано 348,10 кв.м об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці площею 0,0342 га, яку він взяв в оренду. 
За таких обставин просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок (літ. «А») з господарчими будівлями (літ. «Б», «И», «Ф», «Ц»), навісами (літ. «В», «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С»), садовими будиночками (літ. «Г», «Д», «Є», «Ж», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н»), сараями (літ. «О», «Р»), літньою кухнею (літ. «П»), альтанками (літ. «Т», «У», «Ш»), вбиральнею (літ. «Х»), гаражем (літ. «Ч») та спорудами (номера 1-9), що знаходяться 
на АДРЕСА_2 ; визнати за ним право особистої приватної власності на земельні ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0042 та площею 0,0897 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0064, розташовані за цією ж адресою;  визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, що знаходиться на АДРЕСА_3 та складається з сараю, огорожі, водопроводу, об`єкта системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 13 квітня 
2016 року, ухваленим у складі судді Крапівіної О. П., з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 27 квітня 2016 року, у задоволенні позову 
 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку відмовлено. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_2 передати у власність  ОСОБА_1 житловий будинок відмовлено.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки автомобілів ВАЗ-21099 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; МАН-8136 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ; ГАЗ-3307 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 
(з урахуванням вартості проданого автомобіля «Mitsubishi Outlander» 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 ), що становить 15 450,70 грн. Залишено 
ГАЗ-3307 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , у власності ОСОБА_2 . У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нерухомого майна, що розташоване на АДРЕСА_3 та складається із сараю, огорожі, водопроводу, об`єкта системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням. 
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок (літ. «А») з господарчими будівлями (літ. «Б», «И», «Ф», «Ц»), навісами (літ. «В», «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С»), садовими будиночками (літ. «Г», «Д», «Є», «Ж», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н»), сараями (літ. «О», «Р»), літньою кухнею (літ. «П»), альтанками (літ. «Т», «У», «Ш»), вбиральнею (літ. «Х»), гаражем (літ. «Ч») та спорудами (номера 1-9), що знаходяться на 
АДРЕСА_2 .
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0042 та площею 0,0897 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0064, що знаходяться на АДРЕСА_2 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння на АДРЕСА_1 вибуло із спільної сумісної власності подружжя, оскільки відчужене згідно з договором купівлі-продажу від 26 червня 2013 року, а вимоги до власника будівлі позивач не заявляла. Житловий будинок на АДРЕСА_2 , а також земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер 6522185200:21:002:0042) та площею 0,0897 га (кадастровий номер 6522185200:21:002:0064) за цією ж адресою придбані ОСОБА_2 за час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності, яку в 2009 році припинено; боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед іншими особами існують на час розгляду справи. Суд першої інстанції зазначав, що спірна нерухомість є особистою власністю ОСОБА_2 відповідно 
до статті 57 СК України.
Рішення суду першої інстанції оскаржувалось в апеляційному порядку в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя та в частині вирішення зустрічного позову
ОСОБА_2 ; в частині вирішення позовів ОСОБА_1 рішення не оскаржувалося.
Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 1 червня 2016 року рішення Геніченського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2016 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року скасовано ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 1 червня 2016 року про залишення без змін рішення Геніченського районного суду від 13 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя та задоволення зустрічного позову 
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно; справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині судові рішення залишено без змін.
Останньою постановою Херсонського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Геніченського районного суду Херсонської області від 13 квітня 
2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку, 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0042 та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0897 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0064, що розташовані 
на АДРЕСА_2 .
У задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 відмовлено.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку на АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час розгляду справи судом першої інстанції та на час пред`явлення позову власником вказаного будинку є ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі. Вказані обставини апеляційний суд вважав підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Переглядаючи справу в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку та земельних ділянок на АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, яка не спростована ОСОБА_2 належними і допустимими доказами.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вважав вимоги за ним похідними від позовних вимог ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельних ділянок.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Херсонського апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_2 та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно за цією ж адресою і залишити в цій частині в силі рішення Генічеського районного суду Херсонської області 
від 13 квітня 2016 року. У іншій частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржена.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що житловий будинок та земельні ділянки на АДРЕСА_2 належать йому як фізичній особі-підприємцю та придбані не за рахунок належних подружжю коштів. 
Вважає, що апеляційний суд не врахував, що у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимагати виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.
На думку заявника, апеляційний суд не надав належної оцінки договорам позики та договорам про спільну діяльність, якими підтверджується факт придбання вказаного нерухомого майна внаслідок здійснення підприємницької діяльності та за кошти, отримані у позику від третіх осіб. Такими доказами спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу. Апеляційний суд не навів у судовому рішенні мотивів відхилення вказаних доказів.
Також заявник вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про рівність часток у спільному майні подружжя, оскільки він довів належними і допустимими доказами факт придбання та реконструкції спірного майна за кошти, отримані ним особисто від здійснення підприємницької діяльності (документи про підприємницьку діяльність, договори з партнерами та фінансові документи судам надані).
Крім того, здійснюючи поділ майна, апеляційний суд не врахував факт отримання у позику від ОСОБА_5 та ОСОБА_1 грошових коштів для придбання спірного майна, тому безпідставно не вирішив питання про поділ боргових зобов`язань.
Заявник вказує про неврахування судами того, що після розірвання шлюбу він добудував значну частку домоволодіння площею 384,10 кв.м, яку не можна вважати спільним майном подружжя. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що ОСОБА_3 отримала від нього грошові кошти у розмірі 
63 000 доларів США та відмовилась від іншого спільного майна, про що написала відповідну розписку.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 22 лютого 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 15 липня 1995 року.
З договору купівлі-продажу від 6 лютого 2009 року суди встановили, що ОСОБА_2 за письмовою згодою дружини ОСОБА_3 купив житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 . 
Апеляційний суд встановив, що заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 5 грудня 2012 року визнано дійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4 березня 2012 року; визнано за ОСОБА_1 право власності на цей будинок. Вказане рішення скасовано ухвалою того ж суду 
від 10 грудня 2014 року. До скасування цього рішення за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 червня 2013 року 
ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, продав вказаний будинок ОСОБА_4 . 
Апеляційний суд встановив, що власником будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2013 року, який є дійсним і не оспореним.
Також судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 
від 14 червня 2008 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок загальною площею 34,7 кв.м та дві земельні ділянки загальною площею 3 397 кв.м, які знаходяться на АДРЕСА_2 . Земельна ділянка площею 0,2500 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0042 призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, а земельна ділянка площею 0,0897 га з кадастровим номером 6522185200:21:002:0064 - для ведення особистого селянського господарства. Вартість житлового будинку становила 19 623,00 грн, а земельних ділянок - 222 130,00 грн.
З договору безпроцентної цільової позики від 7 червня 2008 року суди встановили, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримав від фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 безпроцентну позику 
у розмірі 100 000 грн строком на 5 років. Метою надання позики вказано придбання земельної ділянки та будинку на АДРЕСА_2 .
На підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2008 року ОСОБА_2 видано два державні акти від 10 вересня 2008 року, а саме на право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,0897 га, які знаходяться на АДРЕСА_2 .
З метою реконструкції домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність від 10 вересня 2008 року, згідно з яким сторони об`єднали свої грошові кошти та майно для досягнення спільної мети - будівництва, введення в експлуатацію і державної реєстрації вказаного домоволодіння. Договором передбачено, що ОСОБА_2 після реєстрації за собою права власності зобов`язався провести відчуження домоволодіння на користь ОСОБА_1 , а у разі ухилення від зазначених дій - ОСОБА_1 має право визнати за собою право власності на це домоволодіння. Крім того, за цим договором ОСОБА_1 зобов`язався профінансувати будівництво.
Суди встановили, що на виконання зазначеного договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 141 702,00 грн та грошові кошти для здійснення спільної діяльності у розмірі: 50 000,00 доларів США відповідно до копії розписки від 10 вересня 2008 року; 70 000,00 доларів США згідно з копією розписки від 5 вересня 2008 року та 115 000 доларів США відповідно до копії розписки від 30 листопада 2008 року, а всього 
235 000 доларів США.
З витягу Державної реєстраційної служби України з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і довідки Генічеської об`єднаної державної податкової інспекції Херсонської області від 2 грудня 2014 року суди встановили, що ОСОБА_2 перебував на податковому обліку як фізична особа-підприємець, здійснював підприємницьку діяльність з 5 липня 1999 року, яку припинив 2 липня 2009 року.
Апеляційний суд встановив, що житловий будинок на 
АДРЕСА_2 придбаний у період здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності на кошти, позичені у інших осіб, для реконструкції та продажу будинку. Після придбання 14 червня 2008 року цей будинок двічі реконструйовано (у 2011 та 2014 роках), отримано відповідні правовстановлюючі документи на ім`я ОСОБА_2 (19 грудня 2011 року та 9 грудня 2014 року), остання реєстрація права власності на будинок відбулася після розірвання шлюбу.
З декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 2 грудня 2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Стрілківською сільською радою Генічеського району Херсонської області 19 грудня 2011 року, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 став власником житлового будинку загальною площею 229,7 кв.м, житловою 38,9 кв. м з відповідними господарськими будівлями, а саме: житловими будинками літ. «А», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н», навісами літ. «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С», 
сараями літ. «О», «Р», літньою кухнею літ. «П», альтанками літ. «Т», «У», спорудами 1-6, які знаходяться на АДРЕСА_2 .
Апеляційний суд встановив, що згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 8 грудня 2014 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим реєстраційною службою Генічеського районного управління юстиції Херсонської області 9 грудня 2014 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 4 жовтня 2013 року № 6403759, ОСОБА_2 став власником житлового будинку загальною 
площею 229,7 кв.м, житловою площею 38,9 кв.м з відповідними господарськими будівлями, а саме: житловим будинком (літ. «А») з господарськими будівлями (літ. «Б», «И», «Ф», «Ц»), навісами (літ. «В», «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С»), садовими будиночками (літ. «Г», «Д», «Є», «Ж», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н»), сараями (літ. «О», «Р»), літньою кухнею (літ. «П»), альтанками (літ. «Т», «У», «Ш»), вбиральнею (літ. «Х»), гаражем (літ. «Ч») та спорудами (номера 1-9), що знаходяться на АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного суду від 4 грудня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що набуті сторонами за час шлюбу житловий будинок та земельні ділянки на АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому визнав за 
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку вказаних об`єктів нерухомості в порядку поділу спільного майна подружжя, зазначивши, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, ОСОБА_2 не спростована.
Проте з вказаними висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зазначав про те, що ОСОБА_3 отримала 63 000 доларів США та відмовилась від своєї частки у іншому спільному майні подружжя.
Вказану суму суд першої інстанції не включив до майна, що підлягає поділу.
Відхиляючи вказані доводи, суд першої інстанції вважав недоведеним факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів.
В цей же час судом першої інстанції встановлено, що 8 червня 2012 року ОСОБА_3 написала розписку, в якій відмовилась від спільно нажитого майна, зокрема, житлового будинку на АДРЕСА_2 .
Суд апеляційної інстанції не врахував вказані обставини, які не заперечувала і не спростувала ОСОБА_3 протягом розгляду справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про існування правових підстав для визнання житлового будинку на АДРЕСА_2 на час розгляду справи спільним майном подружжя і фактичного повторного його поділу.
Відмовившись від своєї частки у спільному майні подружжя, про що 8 лютого 2012 року складена розписка, ОСОБА_3 при розгляді справи про розірвання шлюбу направила до суду заяву про визнання позову
ОСОБА_2 , в якому останній зазначив про відсутність у сторін спору про поділ майна. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області 
від 22 лютого 2012 року розірвано шлюб, укладений ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . 
Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині вирішення позовних вимог щодо житлового будинку та земельних ділянок на 
АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Суд першої інстанції допитав у судовому засідання свідка ОСОБА_5 , який підтвердив факт отримання ОСОБА_2 у нього в позику коштів 
у 2008 році у розмірі 100 000 грн та повернення особисто ним частини цих коштів у 2015 році.
Вказані обставини ОСОБА_3 не спростувала протягом розгляду справи. 
У подальшому на виконання укладеного з ОСОБА_1 договору про спільну діяльність від 10 вересня 2008 року, який передбачав розпорядження земельною ділянкою площею 0,2500 га, створення спільної власності та розпорядження нею, ОСОБА_2 здійснив реконструкцію та будівництво домоволодіння 
на АДРЕСА_2 . Договір про спільну діяльність від 10 вересня 2008 року ОСОБА_3 не оспорювала та не заперечила належними і допустимими доказами спростовану ОСОБА_2 презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно.
Направляючи дану справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові 
від 11 вересня 2019 року (провадження № 61-6314св18) вказував про необхідність врахування розписок від 10 вересня 2008 року, 28 вересня 
2008 року та 30 листопада 2008 року, за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 70 000 доларів США, 50 000 доларів США та 115 000 доларів США відповідно для здійснення підприємницької діяльності. В порушення 
частини п`ятої статті 411 та частини першої статті 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував зазначені вказівки, що призвело до помилковості висновку щодо походження грошових коштів, витрачених на придбання (реконструкцію) майна відповідної площі та конфігурації, яке просила поділити ОСОБА_3 , помилково вважаючи його спільною сумісною власністю подружжя.
Суд апеляційної інстанції на підставі оцінки тих же доказів вважав вказані обставини недоведеними, не навівши у судовому рішенні мотивів на спростування таких обставин та не вказавши на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, допущених при оцінці доказів у цій частині, фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з додержання вимог закону.
Колегія суддів враховує, що у спірних правовідносинах при поділі майна, що перебуває у спільній власності подружжя, важливим є дії обох сторін для досягнення згоди щодо поділу такого майна, з метою захисту прав кожного із подружжя та з урахуванням принципу справедливості і балансу інтересів.
Суди попередніх інстанцій не врахували конкретні обставин даної справи, не надали належної оцінки діям ОСОБА_3 - написання нею розписки 
8 лютого 2012 року про відмову від частки спільного майна подружжя, зокрема, житлового будинку на АДРЕСА_2 .
Справедливість, добросовісність і розумність відносяться до основних засад цивільного права, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні права й інтереси, а також про права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Справедливість визначається як критерій оцінки міжособистісних відносин у суспільстві і спрямована на ствердження в українській правовій системі принципу верховенства права. Цей принцип є, так званою, межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності застосовуються при вирішенні питання щодо урегулювання цивільних правовідносин за відсутності їх нормативного або договірного урегулювання або за наявності такого урегулювання, тоді ці принципи застосовуються одночасно з відповідною цивільно-правовою нормою.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відмовляючись у розписці від своєї частки у спільному майні подружжя, ОСОБА_3 висловила свою волю щодо правового режиму майна - вказаних житлового будинку та земельних ділянок, проте потім звернулась з позовом про поділ цього ж майна, що свідчить про її суперечливу поведінку. 
Судове рішення як акт правосуддя повинно ґрунтуватися на принципах справедливості, добросовісності і розумності та ухвалюватися з урахуванням фактичних обставин кожної окремої справи. 
При вирішенні справ суди повинні враховувати одну із аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Врахувавши отримання і часткове повернення особисто ОСОБА_2 позики на придбання спірного будинку та земельних ділянок; реконструкцію ним будинку та будівництво господарських споруд (в тому числі і після припинення шлюбних відносин) за кошти, отримані за договором про спільну діяльність; відмову ОСОБА_3 від її частки у спільному майні та перебування на утриманні ОСОБА_2 неповнолітньої дочки, щодо якої ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав, колегія суддів дійшла висновку про спростування ОСОБА_2 належними і допустимими доказами презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно.
За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку та земельних ділянок на АДРЕСА_2 та задовольнив зустрічний позов 
ОСОБА_2 у цій частині, проте, не врахувавши конкретні обставини даної справи, виклав помилкові мотиви, які в контексті обов`язковості ухвалення обґрунтованого судового рішення (стаття 263 ЦПК України) не можна вважати достатніми.
Суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши процесуальне право, дійшов помилкового висновку про існування правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у вказаній частині та відмову у цій частині у задоволенні зустрічного позову, тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в оскаржуваній частині, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такого висновку, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині.
Керуючись статтями 400, 413 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Херсонського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельних ділянок на АДРЕСА_2 та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно за цією ж адресою скасувати; рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2016 року в цій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук