Постанова
Іменем України
 
17 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 824/3/22
 
провадження № 61-2908 ав 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
секретар судового засідання - Алекса М. Є.; 
 
учасники справи (сторони третейського розгляду): 
заявник (відповідач в третейському спорі) - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа (позивач в третейському спорі) - кредитна спілка «Центр фінансових послуг», 
заінтересована особа (відповідач в третейському спорі) - ОСОБА_2 ,
 
за участі представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - Пилипенка Ростислава Борисовича ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду (м. Київ, проспект Повітрофлотський, 28) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у складі судді Борисової О. В. у справі за заявою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пилипенко Ростислав Борисович, про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року, за позовом кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пилипенко Р. Б., звернувся до апеляційного суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14 за позовом кредитної спілки «Центр фінансових послуг» (далі - КС «Центр фінансових послуг») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Заява обґрунтована тим, що 29 грудня 2008 року між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір                                                                 № В-6/0231/08/42/05, за умовами якого кредитор передав позичальнику кредитні кошти в сумі 6 939, 65 грн на споживчі цілі.
Також 29 грудня 2008 року між КС «Центр фінансових послуг», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № В-6/0231/08/42/05, відповідно до якого останній зобов`язався солідарно з позичальником ОСОБА_1 відповідати перед кредитодавцем за виконання зобов`язань по кредитному договору від 29 грудня 2008 року № В-6/0231/08/42/05. 
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованість за кредитним договором у  розмірі 40 804,12 грн та третейський збір у розмірі 700 грн. 
Вказував, що ОСОБА_1 є споживачем фінансово-кредитних послуг, спір виник щодо заборгованості за споживчим кредитом, а тому справа непідвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір у цій справі стосується захисту прав споживачів.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на оскарження рішення третейського суду, вказував на те, що розглядаючи справу № 55/14, суд не повідомляв відповідача ОСОБА_1 про це, а також за наслідками розгляду справи не надіслав рішення суду. Про наявність оскаржуваного рішення ОСОБА_1 дізнався із матеріалів виконавчого провадження в Золотоніському міськрайонному ВДВС 15 листопада 2021 року, а повний текст рішення був отриманий ним 14 грудня 2021 року після направлення відповідного клопотання до третейського суду. Ці обставини унеможливили подання заяви у встановлений законом строк.
Ураховуючи викладене, заявник просив суд поновити строк для подачі заяви, прийняти її до розгляду; витребувати у КС «Центр фінансових послуг» належним чином завірену копію рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок»                                        від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14 та скасувати це рішення.
 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду, як суду першої інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пилипенко Р. Б., задоволено частково. 
Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14 за позовом КС «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду про стягнення з відповідача (позичальника) ОСОБА_1 , який є споживачем банківських послуг, на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованості за споживчим кредитом було прийняте третейським судом поза межами його компетенції, а тому в цій частині підлягає скасуванню. 
Суд також зазначив, що ОСОБА_2 є поручителем у спорі, додаткова угода від 29 грудня 2008 року, укладена між ним та КС «Центр фінансових послуг», містить третейське застереження, відповідно спір між КС «Центр фінансових послуг» і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов`язань, за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду, отже рішення третейського суду в частині вирішення вимог до ОСОБА_2 ухвалено в межах повноважень третейського суду. Поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Не погодившись з цією ухвалою, ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, як суду апеляційної інстанції, апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь КС «Центр фінансових послуг» кредитної заборгованості та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати повністю рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14.
 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                             від 12 квітня 2023 року відкрите апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що на час розгляду справи Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому, зважаючи на те, що спір виник щодо заборгованості за споживчим кредитом, в силу  пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» ця справа третейському суду не підвідомча.
Крім того, умовами додаткової угоди від 29 грудня 2008 року до кредитного договору № В-6/0231/08/42/05 не передбачено вирішення третейським судом питань, пов`язаних із невиконанням ОСОБА_2 договору поруки                           від 29 грудня 2008 року, та договір поруки від 29 грудня 2008 року, укладений із ОСОБА_2 , не містить посилання на третейське застереження та можливість вирішення кредитного спору за участі поручителя                              ОСОБА_2 у третейському суді. 
Крім того, третейським судом вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 без його участі у розгляді цієї справи, що є підставою для скасування рішення вказаного суду.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від КС «Центр фінансових послуг», у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
 
29 грудня 2008 року між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № В-6/0231/08/42/05, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 6 939, 65 грн на споживчі цілі.
 
З метою забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , 29 грудня 2008 року між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
 
Відповідно до додаткової угоди від 29 грудня 2008 року до кредитного договору від 29 грудня 2008 року, укладеної між кредитором, боржником і поручителем, всі спірні питання, пов`язані з виконанням кредитного договору, вирішуватимуться шляхом розгляду їх постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду.
 
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 21 лютого 2014 року у справі № 55/14 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь                            КС «Центр фінансових послуг» кредитну заборгованість в загальному розмірі 40 804,12 грн та третейський збір у розмірі 700 грн. 
 
2.                 Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України встановлено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - Пилипенко Р. Б. підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , просив задовольнити апеляційну скаргу.
 
У клопотанні від 15 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - Пилипенко Р. Б. просив розглядати справу без його участі, наполягав на задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - Пилипенка Р. Б. , перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Розділом VII ЦПК України регламентований порядок здійснення провадження у справах про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу.
 
Частиною першою статті 454 ЦПК України визначено, що сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 457 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до статті 553 ЦК України договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає і існує лише за умови існування основного, забезпеченого договору, яким у даному випадку є кредитний договір. Акцесорний договір не є споживчим договором, а сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення особистих потреб поручителя.
 
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу цієї статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам») третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
 
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
 
Порука є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.
 
Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача.
 
Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.
 
Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Вимоги пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо обмеження компетенції третейських судів не поширюються на спори, що виникають з акцесорних договорів навіть за умови, якщо такими договорами забезпечено виконання зобов`язання за споживчим договором.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження                               № 14-336цс18).
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позичальник та поручитель підписали додаткову угоду, якою погодили передачу на розгляд третейського суду спору, який може виникнути з кредитних правовідносин, суд дійшов правильного висновку, що рішення в частині вирішення вимог до поручителя ОСОБА_2 третейським судом ухвалено у межах наданих йому законом повноважень.
 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що підписана поручителем додаткова угода не може свідчити про згоду останнього на передачу спору на розгляд третейського суду, оскільки, підписавши додаткову угоду від 29 грудня 2008 року, яка містить третейське застереження, поручитель ОСОБА_2 погодився з умовами цієї угоди. 
 
Відповідно до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
 
У матеріалах справи відсутні докази про визнання додаткової угоди                               від 29 грудня 2008 року недійсною. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що справа не була підвідомча третейському суду, є безпідставними та спростовуються вищевказаним висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                            від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження                                       № 14-336цс18), згідно з яким поручитель не може розглядатися у договорі поруки як споживач послуг банку (кредитної спілки), а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням третейського суду вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 без його участі у розгляді цієї справи, що є підставою для скасування рішення вказаного суду, оскільки апеляційним судом, як судом першої інстанції, під час дослідження матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи в третейському суді.
 
Верховний суд зауважує, що підстави для скасування рішення третейського суду визначені статтею 458 ЦПК України і їх перелік є вичерпним (частина перша статті 458 ЦПК України).
 
При цьому, вирішуючи питання про скасування рішення третейського суду, суд не перевіряє законність та обґрунтованість останнього, врахування під час його винесення правових позицій Верховного Суду, а лише з`ясовує чи підвідомча справа, рішення по якій оскаржується, третейському суду, чи передбачено умовами третейської угоди можливість вирішення даного спору третейським судом, чи є чинною третейська угода, чи відповідав склад третейського суду закону, чи не вирішував третейський суд питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
 
Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи
в апеляційному порядку, відсутні.
 
Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                    О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара