Номер провадження: 22-ц/813/1576/23 
Справа № 509/3994/19
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 . ОСОБА_24 про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності на житлові приміщення, господарські будівлі та споруди, -

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якій вони наголосили, що з дня своїх народжень вони проживають у спірній квартирі. Загалом у цьому будинку крім них проживає ще 21 особа, які притягнуті до участі у справі в якості третіх осіб. Оскільки за даними Регіонального відділення Фонду державного майна по Одеській області вказаний будинок є власністю держави і органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України, то вона від свого імені та як законний представник своїх дітей, звернулася до Міністерства із заявою щодо отримання ними у власність цієї квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Від відповідача, замість прийняття будь якого рішення щодо приватизації житла, вона отримала нічого не значущі відписки, а тому була змушена звернутися до суду за захистом своїх та дітей прав, свобод та інтересів, які не були визнані державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. За таких обставин позивачка просила суд визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною; визнати за позивачами право власності на квартиру АДРЕСА_1 за вказаною адресою та стягнути з відповідача на її користь судовий збір в розмірі 2950,77 гривень, витрати на правничу допомогу в сумі 30 000,00 гривень та витрати на виготовлення фотокопій документів в сумі 156,00 гривень (т. 1, а.с.3-8).
21 липня 2020 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_1 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 задоволено повністю. Визнано бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання їм вичерпної відповіді з питання приватизації протиправною. Визнано за ОСОБА_27 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у порядку приватизації право власності на квартиру АДРЕСА_2 Великодолинське, вул. Транспортна 1. Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 2950,77 гривень та витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 гривень (т. 1, а.с.129-134).
24 листопада 2020 року Міністерство аграрної політики та продовольства України звернулось до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року (т. 1, а.с.137-143).
18 червня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Князюк О.В.) вирішено повернути апеляційну скаргу апелянту та вважати її неподаною (т. 1, а.с.170-171).
20 липня 2021 року Міністерством аграрної політики та продовольства України направлено засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 зверталась до міністерства з індивідуальними заявами про приватизацію житла, тобто як до органу приватизації. Проте, як зазначає апелянт, міністерство не є органом приватизації державного житлового фонду та не уповноважене приймати рішення про приватизацію. Апелянт вказує, що відповідно до п.18 ч.1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління, відповідно до покладених на них завдань, зокрема, погоджують виключно передачу об`єктів державної власності у комунальну власність. З огляду на вказане, апелянт вважає, що прийняття рішення про приватизацію, як того вимагає ОСОБА_1 , не входить до компетенції міністерства. Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано того, що повноваженнями на прийняття рішення про проведення приватизації наділені органи місцевої державної адміністрації, державні підприємства, організації, установи – щодо об`єктів житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств. Тому, апелянт просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с.182-187).
20.12.2022 позивачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що обмеження щодо заборони відчуження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність та на відчуження житла шляхом приватизації (п. 9 ст. 11 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», чинного на момент звернення позивачів до відповідача зі зверненнями щодо приватизації спірного майна). Також позивач зазначає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції ЗУ «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» втратив свою чинність. Відповідно в суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови в позові з підстав неіснуючої заборони відчуження нерухомого майна. Крім того, на колективне звернення громадян відповідач - Міністерство аграрної політики та продовольства України відреагували байдужою відпискою та не роз`яснили порядок приватизації майна. Також позивач зазначає, що саме відповідач є належним органом для вирішення питання щодо приватизації житла мешканцями будинку, в якому проживає позивач. Тому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 1, а.с. 221-227).
28.02.2023 від третіх осіб в справі надійшов колективний відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції реально захистив права дійшов правильних висновків по суті справи, а тому просять залишити без змін оскаржуване рішення (т. 2, а.с. 38-40).
Протокольною ухвалою в судовому засіданні 09.02.2023 Фонд державного майна України був залучений як третя особа до участі в справі (т. 2, а.с. 35-36). Фонд державного майна України неодноразово надсилалася судова кореспонденція, в тому числі повістки про судові засідання в справі, які були отримані третьою особою, що підтверджується матеріалами справи (т. 1, а.с. 48,56,87).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
В судовому засіданні представник апелянта – ОСОБА_28 просила задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство аграрної політики та продовольства України є тим самим суб`єктом влади, яке наділене правами щодо прийняття рішення про приватизацію або у відмові у приватизації житла.Замість прийняття рішення з приватизації працівники Мінагрополітики свідомо ввели позивачку у оману відносно суб`єкта, який повинний вирішувати питання приватизації та змусили її докладати додаткових та зайвих зусиль, щодо вирішення цього питання , що, в решті решт, спонукало її 30.07.2019р. звернутися до суду з позовною заявою .
Посадові особи Мінагрпополітики рішення про приватизацію або відмову у приватизації не прийняли, відповіді надані ОСОБА_1 з пропуском термінів на їх надання без викладення мотивів не прийняття будь якого рішення з питання приватизації, а також без роз`яснення порядку оскарження їх дій або бездіяльності. Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний нею спосіб захисту своїх прав відповідає законодавству.
Квартира, у якій мешкають позивачі, підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому вона може бути відчужена.
На підставі наведеного суд першої інстанції вирішив задовольнити позовні вимоги, а також вирішив питання про стягнення судових витрат на користь позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції спірний будинок  АДРЕСА_3 (колишній гуртожиток з інвентарним № 3124) є власністю держави, він знаходиться на зберіганні у Приватному акціонерному товаристві «Одеський коньячний завод» (надалі ПрАТ «ОКЗ») відповідно до договору зберігання укладеного за згодою відповідача між цим товариством та Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області (надалі РВ ФДМУ), а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України (надалі Мінагрополітики). Зокрема, це підтверджено Мінагрополітики: листами №10-05-05-04076 від 16.08.2017 (т. 1, а.с.22), №13-06-02362 від 21.05.2018 (т. 1, а.с. 23-24) та 10-06-02359 від 04.06.2019 (т. 1, а.с. 25) РВ ФДМУ; листами ПрАТ «ОКЗ» №246 від 27.07.2017 (т. 1, а.с. 26) та № 286 від 11.10.2017 (т. 1, а.с.27); Договором зберігання укладеного за згодою Мінагрополітики 21.12.2015 РВ ФДМ України в Одеській області та ПрАТ «ОКЗ» (т. 1, а.с. 28-29), а також актом приймання-передачі від 21.12.2015 (т. 1, а.с. 30).
Крім того, Мінагрополітики надало свою згоду на продовження РВ ФДМУ дії укладеного з ПрАТ «ОКЗ» договору оренди строком на 10 років, що підтверджено листами РВ ФДМ № 10.10.05609 від 21.11.2018 (т. 1, а.с.31); листом ПрАТ «ОКЗ» № 38-б від 11.11.2015 (т. 1, а.с. 32) та згодою Мінагрополітики України № 37-27-4-15/8428 від 29.05.2015 (т. 1, а.с.33).
Відповідно до технічного паспорту будинку АДРЕСА_3 , виготовленого ПП «Южно-регіональний землевпорядний центр» (т. 1, а.с.15-20), Акту дійсного користування приміщеннями №32/09-16 від 26.09.16 (т. 1, а.с.21) та Акту № 28 «Обстеження житлово-побутових умов» від 04.09.2017 (т. 1, а.с.14)  ОСОБА_1 та її родина проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: літ. «а1» - прибудова 2-1 коридор 3,2 кв.м., 2-2 санвузол 5,6 кв.м.; літ. «а» - прибудова 2-3 коридор 7,3 кв.м.; 2-4 житлова 10,1 кв.м.; з літ. «А» - житловий будинок 2-5 житлова кімната 16,8 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., господарських будівель та споруд: літ. «В» - гараж, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Е» - альтанка, літ. «Ж» - навіс, літ. «З» - сарай, літ. «И» сарай, літ. «І» сарай, літ. «К» - сарай, що становить 1170/10000 частин вказаного житлового будинку визначеного у технічному паспорті під літ «А».
З метою набуття права власності на житло в порядку приватизації, ОСОБА_1 разом з іншими мешканцями будинку декілька разів зверталася до відповідача, як до органу приватизації із заявами про приватизацію займаного нами державного житла, про що свідчить заява ОСОБА_1 про приватизацію від 30.09.2017 (т. 1, а.с.35); заява адвоката № 213 від 14.12.2017 (т. 1, а.с.36-39) та повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення (т. 1, а.с.40).
Відповідь на вказаний лист була надана Мінагрополітики лише 02.04.2018 листом № 37-27-15/10530, в якому зазначено, що передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. В цьому листі повідомлено, що порушене питання необхідно вирішувати в установленому законодавством порядку (т. 1, а.с. 42).
Крім того, листом Мінагрополітики № 37-27-15/19130 від 31.07.2018 повідомлено, що будинок, в якому знаходиться спірна квартира, згідно договору зберігання був переданий ПрАТ «ОКЗ» на утримання та зберігання, а тому запропоновано для вирішення питання приватизації звернутися безпосередньо до ПрАТ «ОКЗ» (т. 1, а.с. 46).
В подальшому позивач зверталася з листами та заявами до місцевих органів влади щодо вирішення питання приватизації квартири. 
Так, відповідно до листа ПрАТ «ОКЗ» № 139 від 31.07.2018 спірне нерухоме майно передано Товариству лише для зберігання і воно не наділене правами, щодо розпорядження цим майном (т. 1, а.с.43).
Листом від 13.08.2018 Великодолинська селищна Рада Овідіопольського району Одеської області повідомила, що вона не є органом приватизації, оскільки ніяких будинків по вул. Транспортної на балансі сільради не перебуває (т. 1, а.с. 44).
Відповідно до листа Овідіопольської районної Ради Одеської області Н-23 від 21.11.2018, вона не має підстав приймати рішення про приватизацію оскільки це майно не являється у власністю районної Ради (т. 1, а.с.45).
Нормативно правова база та оцінка апеляційного суду
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції необхідно звернути увагу на те, що особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, чого судом першої інстанцій під час розгляду справи зроблено не було.
Як зауважив ЄСПЛ в рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.03.2011 року в п.п. 40-42, 44 згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 цього Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 8 цього Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Як вбачається з матеріалів справи та не що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи, будинок АДРЕСА_3 (колишній гуртожиток з інвентарним № 3124) є власністю держави, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України. Отже, відповідач, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо з приватизації вказаного майна та будь-яких процедурних питань, з цим пов`язаних. За обставинами даної справи позивачі неодноразово намагалися скористатися наданим їм законом право на приватизацію майна, в якому вони проживають, в тому числі зверталися до Мінагрополітики з заявами щодо приватизації майна, однак жодного разу не отримали вичерпної відповіді або роз`яснення як саме чином вони можуть реалізувати свої права. Тобто, позивачі вже впродовж тривалого часу знаходяться у невизначеному статусі щодо вказаного майна, що недопустимо в демократичному суспільстві. 
Відтак, для підтвердження правого статусу фізичних осіб – користувачів спірних приміщень, які є об`єктивно більш слабкою стороною у спірних правовідносинах у порівнянні з державою та органами місцевого самоврядування в порядку ст. 5 ЦПК України апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та вважає необхідним доповнити оскаржуване рішення в частині мотивування з вище вказаних обґрунтувань. 
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, з врахуванням вище наведеного, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України змінює оскаржуване рішення в частині мотивування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року – змінити в частині мотивування (доповнити). В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 05 липня 2023 року

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк