П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
28 червня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 359/13194/21
Провадження: № 22-ц/824/9488/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пухальської Наталії Сергіївни в інтересах  ОСОБА_1 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Семенюти О.Ю.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ермес-Менеджмент», Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голуб Наталії Юріївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на цей об`єкт нерухомого майна,
 
у с т а н о в и в:
 
В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся  до суду із вказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 квітня 2014 року він уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким придбав земельну ділянку площею 0,6302 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:2723 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району. Дійсність цього договору оспорюється у цивільній справі №359/5781/20 за позовом, пред`явленим ТОВ «Ермес-Менеджмент», якому належить земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0541 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району. 
Вказану земельну ділянку ТОВ «Ермес-Менеджмент» придбав за договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 20 серпня 2009 року з ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_6 . Зауважував, що ОСОБА_2 не здійснював приватизацію вказаної земельної ділянки та не відчужував її у власність ТОВ «Ермес-Менеджмент». Зокрема, він навіть не знайомий з ОСОБА_6 та не уповноважував його на продаж жодного майна. Крім того, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність                    ОСОБА_2 був складений з істотними порушеннями земельного законодавства.
За викладених обставин, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 27 серпня 2009 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_6 , та ТОВ «Ермес-Менеджмент», а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №441760, виданий 10 листопада 2009 року ТОВ «Ермес-Менеджмент».
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Пухальська Н.С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між сторонами існує спір з приводу наявності чи відсутності у них суб`єктивного права, а також приналежності такого права певній особі, що підтверджується наявністю спору за позовом ТОВ «Ермес-Менеджмент». Відмітила, що відомості відносно земельної ділянки з кадастровим номером 3220881700:05:003:0541 відсутні в публічній кадастровій карті.
Окрім того, зауважила, що відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги в повному обсязі та повідомив, що ніколи не звертався до органів самоврядування із заявами про виготовлення проекту відведення земельної ділянки в приватну власність. Більш того, він ніколи не мав у власності земельних ділянок та жодних довіреностей ОСОБА_6 на вчинення будь-яких дій не видавав, що вказує на відсутність волевиявлення на відчуження спірної ділянки. Також зазначила, що державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі незаконного розпорядження, що є підставою для визнання його недійсним.   
Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Пухальська Н.С. в інтересах  ОСОБА_1 , адвокат Попович М.А. в інтересах ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Адвокат Боровець А.М. та Гарбарук С.М. в інтересах ТОВ «Ермес-Менеджмент» заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, розпорядженням Бориспільської РДА №2509 від 28 липня 2009 року (а.с.27-28 т.1, а.с.3-4 т.2) був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, зокрема, ОСОБА_2 , для ведення ними особистого селянського господарства на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району.
12 серпня 2009 року на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №900614 (а.с.29-30 т.1), що підтверджує право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0541 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району.
02 вересня 2008 року ОСОБА_2 склав довіреність (а.с.230-231 т.1), якою він уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оформити право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району, та відчужити об`єкт нерухомого майна у власність інших осіб.
20 серпня 2009 року ОСОБА_6 уклав з ТОВ «Ермес-Менеджмент» договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.23-24 т.1) площею 2,0000 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:0541 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району.
10 листопада 2009 року ТОВ «Ермес-Менеджмент» був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №441760 (а.с.25-26 т.1).
30 квітня 2014 року ОСОБА_8 , діючи від імені ОСОБА_3 , уклав з                 ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.18-20 т.1), за яким                 ОСОБА_3 відчужила у власність  ОСОБА_1  земельну ділянку площею 0,6302 га з кадастровим номером 3220881700:05:003:2723 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Вороньківської сільської ради Бориспільського району. В той же день за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на придбану земельну ділянку, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №21138042 (а.с.21-22 т.1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що                 ОСОБА_1 не є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, яка має право на оспорювання дійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного                          20 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Ермес-Менеджмент». 
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №   910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі №   904/5480/19.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що  ОСОБА_1  не подав належних доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ТОВ «Ермес-Менеджмент», накладається на межі земельної ділянки, що належить йому, тому відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір порушує його право. 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника, як на підтвердження існування порушеного права, на наявність спору між ним та ТОВ «Ермес-Менеджмент» щодо дійсності правочину, внаслідок якого ОСОБА_1 набув право власності на належну йому земельну ділянку, оскільки вказане не свідчить про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 20 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Ермес-Менеджмент», порушує право ОСОБА_1 .
Окрім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідач, ОСОБА_2 , визнав позовні вимоги, оскільки згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Варто відмітити, що задоволення позовних вимог, призведе до того, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220881700:05:003:0541 повернеться у власність                   ОСОБА_2 , що не впливає та не може бути спрямовано на відновлення прав                     ОСОБА_1 , які на його думку були порушені.  
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
При цьому, колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
У підсумку вищевикладеного, апеляційна скарга адвоката Пухальської Н. С.  інтересах  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2023 рокузалишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Пухальської Наталії Сергіївни в інтересах  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 14 липня 2023 року.

 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. А. Нежура

                                                                                                          С. В. Кулікова