ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                       Головуючий І інстанції: Шевченко І.Г.
05 вересня 2023 р.	Справа № 480/4233/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на ухвалу   Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «РОМЕНСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№ 56)» про визнання протиправним та скасування рішення,
В с т а н о в и в:
04.05.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати неправомірним та скасувати рішення  комісії від 02.12.2022 року, засідання якої проведено на виконання норм Законів України від 18.10.2022 року № 2689-ІХ  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» (далі – Закон № 2689-ІХ) та Закону України № 2690-ІХ  «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального Кодексу України та Кримінального процесуального Кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» (далі – Закон № 2690-ІХ),  і на якому вирішувалось питання про можливість представлення його до заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що  вироком апеляційного суду м. Києва у справі № 1-14/04 він засуджений до довічного позбавлення волі, та відбуває покарання в Державній установі «РОМЕНСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№ 56)» (далі – ДУ «РВК (№ 56)»). На виконання вимог Закону № 2689-ІХ  та Закону № 2690-ІХ,  02.12.2022 року ДУ «РВК (№ 56)» проведено засідання комісії, на якому вирішувалось питання про можливість представлення його до заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Позивач вважає, що дане засідання було проведено з суттєвими порушеннями чинного законодавства, оскільки не збігаються особи, фактично присутні на комісії, з особами, які підписали протокол № 25 від 02.12.2022 року та «опитувальний лист». 
Також, позивач зазначив, що не були дотримані підготовчі та процедурні норми, які викладені в Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 294/5 «Про визначення ступеня виправлення засудженого» від 19.01.2023 року. Склад комісії не відповідав переліку осіб, який встановлений п. 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2022 року № 847/5. Не складався та не оголошувався висновок щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого наведена у додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.
Крім того, позивач зазначив, що наказ Міністерства юстиції України № 294/5 дотований 19.01.2023 року, набрав чинності 02.02.2023 року, тому не міг фактично бути виконаний при розгляді 02.12.2022 року комісією питання щодо можливості представлення його особи до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Отже, засідання комісії було передчасним, а рішення приймалось формально. 
Також, позивач звернув увагу суду, що в процесі проведення засідання комісії по вирішенню питання доцільності заміни покарання відносно нього, у клітці водночас знаходилось четверо засуджених, що в свою чергу зробило неможливим повно, всебічно та законно розглянути питання стосовно кожного із засуджених, адже у цілому на них було витрачено всього 4-5 хвилин. 
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, встановлених п. 1 ч. 1  ст. 170 КАС України. 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що предмет заявлених позовних вимог стосується питання заміни позивачу покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, а отже, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен вирішуватися на підставі КПК України  та  КВК України, у порядку кримінального судочинства.
Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати означене судове рішення та прийняти нове, яким адміністративну справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Свою позицію обґрунтовує тим, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1  ч. 1 ст. 537  КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства, про що зазначено в ч. 9  ст. 539 КПК України. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч.1 ст. 308).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин  справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1  ст. 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі п. 7 ч. 1  ст. 4 КАС України  суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 ч. 1  ст. 19 КАС України  визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (п. 2 ч. 2  ст. 19 КАС України).
Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Виконання судових рішень у кримінальному провадженні регулюється  розділом VIII КПК України.
Статтею 537 КПК України  визначений перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, зокрема: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті  53, частини третьої статті  57, частини першої статті  58, частини першої статті  62 КК України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3  статті 74 КК України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до ч. 2  ст. 539 КПК України  клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої  статті 537 цього Кодексу; 2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті  57, частини першої статті  58, частини першої статті  62 КК України), 11, 13, 13 2 частини першої статті 537  цього Кодексу; 3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537  цього Кодексу; 4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої  статті 53 КК України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.
У 2015 - 2016 роках Верховною Радою України прийнято ряд законодавчих актів, що встановлюють правові підстави для розгляду судами під час виконання вироків й інших питань.
Зокрема, 24.12.2015 року набув чинності  Закон України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», яким внесено зміни до ч. 5  ст. 72 КК України, що стосуються перерахунку строку попереднього ув`язнення.
Крім цього,  Законом України від 07.09.2016 року № 1491-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань»  (набув чинності з 08.10.2016 року) перелік питань, що розглядаються судами в порядку виконання вироку та передбачено у  ст. 537 КПК України, доповнено пунктами 13-1, 13-2, 13-3, на підставі чого до повноважень суду також належить вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ч. 9  ст. 539 КПК України  розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 ч. 1  ст. 537 КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства. 
Таким чином, вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства, що забезпечує на законодавчому рівні визначення ефективного засобу юридичного захисту засудженого в аспекті вирішення питань, пов`язаних із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань, що не підлягають розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.
При цьому, наведені законодавчі зміни надають можливість усунути законодавчі прогалини, що призвели до порушення  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року, які констатовані у кількох рішеннях Європейського суду з прав людини проти України, зокрема, у пункті 113 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.2014 року у справі «Вінтман проти України», в якому цей міжнародний судовий орган встановив порушення статті 8 в поєднанні із статтею 13 Конвенції через відсутність засобів ефективного юридичного захисту заявника, а саме: відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності адміністративним судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої.
Так, питання, пов`язані з оскарженням інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань можуть стосуватися розгляду справ про оскарження дій посадових осіб виправної колонії, які розкривають та переглядають адресовану засудженому кореспонденцію; переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої, тощо.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що має право на  заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Однак, рішенням комісії ДУ «РВК (№ 56)» по розгляду матеріалів засуджених, оформленого витягом з протоколу № 25 від 02.12.2022 року, позивачу відмовлено в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років.
Відповідно до  ст. 107 КВК України  засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України звертатися до адміністрації з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Підстави заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким регулюються  ст. 82 КК України.
Пунктом 9 Положення про відділення соціально-психологічної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2013 року № 2300/5 передбачено, що індивідуальна програма є документом, який постійно використовується в роботі із засудженим, коригується та доповнюється за необхідності. Кожні шість місяців індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим переглядається начальником відділення соціально-психологічної роботи, до якого розподілено засудженого, з метою визначення досягнутих результатів, рекомендацій щодо подальшої соціально-виховної роботи з засудженим, які вносяться у відповідний розділ Щоденника індивідуальної роботи із засудженим.
Разом з тим, як вже зазначалося, відповідно до ч. 1  ст. 537 КПК України  питання про заміну позивачу покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, вирішується судом під час виконання вироків в порядку кримінального судочинства.
Проте, захист прав позивача з урахуванням обов`язковості дотримання вимог ч. 3  ст. 2 КАС України  вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов позов, перевірити дотримання відповідачем приписів, установлених  КПК України  та  КВК України. Адміністративний суд не має повноважень на здійснення такої перевірки та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав позивача.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що предмет заявлених позовних вимог у даній справі стосується питання заміни позивачу покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, а тому даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен вирішуватися на підставі  КК України,  КПК України  та  КВК України, у порядку кримінального судочинства.
При цьому, посилання позивача на п. 13-1  ч. 1  ст. 537 КПК України, відповідно до якого під час виконання вироків суд, визначений ч. 2  ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань є помилковим, оскільки питання звільнення особи від відбування покарання, застосування строків давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі та прийняті за наслідками розгляду такого питання рішення установи виконання покарань стосуються виконання кримінального вироку, правова оцінка яких повинна здійснюватися судом в кримінальному судочинстві.
Відтак предмет позовних вимог у цій справі не відноситься до категорії спорів щодо інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, визначених п. 13-1  ч. 1  ст. 537 КПК України.
За таких обставин, в межах адміністративної юрисдикції не може здійснюватися судовий контроль у цих правовідносинах, оскільки вирішення вказаних питань віднесено до компетенції районних судів, в межах територіальної юрисдикції яких засуджений відбуває покарання, а отже спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Дана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29.09.2021 року у справі № 480/1636/20.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуальності права (ч. 1 ст. 315 КАС України).
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу   Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року, - без змін.
          Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
          Постанова у повному обсязі  складена і підписана 14 вересня  2023 року.