ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року	Львів	Справа № 260/1575/23 пров. № А/857/8929/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у справі за його позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення шкоди,
          
суддя у І інстанції                                                            Маєцька Н.Д.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                              26 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

11 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про відмову позивачу у перетині державного кордону України від 19 лютого 2023 року та стягнути з відповідача 1302,00 грн на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди (вартість квитків на автобус Ужгород-Кошице та таксі на повернення з КПП “Ужгород” до міста).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 380/1575/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позов було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем не надано документів, передбачених Правилами №57, які б підтверджували підставу для виїзду за кордон та свідчили б про те, що позивач здійснює самостійне виховання дитини віком до 18 років, то на переконання суду прийняття оскарженого рішення від 19 лютого 2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України  здійснено відповідачем на підставі та в межах повноважень, встановлених законом. Окрім того, оскільки вимога про стягнення матеріальної шкоди є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетинанні державного кордону, у задоволенні якої судом відмовлено, то вона також не підлягає задоволенню.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачем було надано всі необхідні документи, які підтверджують факт самостійного виховання дитини та самоусунення матері від її виховання, а тому оскаржуване рішення від 21 вересня 2022 року є неправомірним. Вважає, що до позивача не повинно застосовуватися обмеження для перетину кордону на виїзд з України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є громадянином України, що підтверджується копією паспорту, та 19 лютого 2023 року він з метою перетину державного кордону України прибув до пункту пропуску через державний кордон “Ужгород”.
Для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України позивач надав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; свідоцтво про народження дитини; рішення суду про розлучення від 27 липня 2022 року; договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків; довідку з закладу дошкільної освіти, що дитина дійсно відвідує дитячий садок та приводить і забирає дитину батько; довідку від сімейного лікаря, що на огляди до лікаря дитину приводив батько, мати присутньою не була; довідку з житлово-будівельного кооперативу про те, що дитина проживає з батьком, а мати за вказаною адресою з лютого 2022 року не проживає; відповідь Адміністрації державної прикордонної служби на звернення позивача від 08 листопада 2022 року; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року у справі № 380/13218/22 щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетинанні кордону.
Рішенням заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” (тип Б) майора Р.Шпаленика про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 19 лютого 2023 року громадянину ОСОБА_2 відмовлено у перетинанні державного кордону. 
Як видно із вказаного рішення, ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, оскільки він не надав на паспортний контроль належні документи , які дають право для перетину державного кордону України. 
Вважаючи таке рішення відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Зазначеному кореспондує стаття 1 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі – Закон №3857).
Ця стаття також передбачає, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Право особи на вільний перетин державного кордону України може бути обмежене в умовах воєнного стану.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” від 12 грудня 2015 року №389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”.
У подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб
Відповідно до пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 (далі – Порядок №1455), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі – Закон №1710).
Як визначено частинами 1, 2 статті 2 Закону №1710, прикордонний контроль –  державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 6 Закону №1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону №1710).
Частиною 1 статті 14 Закону №1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі – Правила перетинання державного кордону), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Як передбачено пунктом 2 Правил перетинання державного кордону, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до абзацу тринадцятого пункту 2- Правил перетинання державного кордону, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.
При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів.
Пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Отже, нормою пункту 2-6 Правил № 57 право на перетин державного кордону поширено окрім осіб перелік яких прямо передбачено пунктами 2-1 та 2-2 цих Правил і на інших осіб, які є військовозобов`язаними однак не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі – Закон № 3543-ХІІ) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, у тому числі жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, Законом № 3543-XII визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач на підтвердження права на перетин кордону надав представнику прикордонної служби такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; свідоцтво про народження дитини; рішення суду про розлучення від 27 липня 2022 року; договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків; довідку з закладу дошкільної освіти, що дитина дійсно відвідує дитячий садок та приводить і забирає дитину батько; довідку від сімейного лікаря, що на огляди до лікаря дитину приводив батько, мати присутньою не була; довідку з житлово-будівельного кооперативу про те, що дитина проживає з батьком, а мати за вказаною адресою з лютого 2022 року не проживає; відповідь Адміністрації державної прикордонної служби на звернення позивача від 08 листопада 2022 року; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року у справі № 380/13218/22 щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетинанні кордону.
Згідно з частинами 1, 2 статті 41 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Як передбачено частиною 4 статті 157 Сімейного кодексу України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини 1 статті 150 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Апеляційний суд зазначає, що розірвання шлюбу та укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків жодним чином не підтверджує факту самостійності виховання дитини одним із батьків, оскільки нормами Сімейного кодексу України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, які тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (частина 1 статті 14, частина 1 статті 15 Сімейного кодексу України).
Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що позивачем під час здійснення перетину кордону не було надано представнику прикордонної служби документів, які б свідчили про встановлення певного юридичного факту (свідоцтва про смерть) чи рішення суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), які підтверджують те, що права та обов`язки у даному випадку матері щодо дитини є припиненими і свідчать про те, що позивач здійснює самостійне виховання дитини віком до 18 років.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що оспорюване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 19 лютого 2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, відповідає критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення є протиправним, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України, отже, оскаржуване рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону України є законним і підстави для його скасування відсутні.
Додатково апеляційний суд зазначає, що оспорюване рішення про заборону виїзду є разовим і при пред`явленні позивачем документів, які надають право на виїзд з України, таке рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на це законних підстав.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у справі №260/1575/23 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк