ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 червня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 736/13/21
Головуючий у першій інстанції – Шаповал З. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/261/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області у складі судді Шаповал З.О. від 27 червня 2022 року, місце ухвалення рішення м. Сновськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,  

                       В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року (а.с.9, том 1) ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив: стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі 142 984 грн., суму винагороди за користування коштами в розмірі 231 635 грн., а всього 374 619 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 24.06.2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2   отримала  від  ОСОБА_1   грошові  кошти  у  розмірі 132 000 грн., що станом на день надання позики - 24.06.2017 року, еквівалентно 5 057 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язалась повернути до 31.01.2018 року. Також відповідач зобов`язалась виплачувати грошову винагороду за користування наданими у власність грошовими коштами у розмірі 3% від загальної суми коштів на місяць. Позивач зазначав, що сума боргу відповідачем не була повернута у визначений строк, і 05.06.2018 року відповідач надала позивачу розписку, в якій повідомляла, що кошти, отримані нею згідно розписки від 24.06.2017 року, будуть нею повернуті до 31.07.2018 року. Оскільки відповідач не повернула грошові кошти за договором позики, позивач просив стягнути з неї на свою користь суму основного боргу у розмірі 142 984 грн., суму винагороди за користування коштами у розмірі 231 635 грн. 

Заочним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, було задоволено повністю. Судом  стягнуто  із  ОСОБА_2   на  користь  ОСОБА_1   суму  боргу у розмірі 374 619 грн., із яких сума основного боргу - 142 984 грн., сума винагороди за користування коштами - 231 635 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 908 грн. судового збору на користь держави.

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року було скасовано заочне рішення Корюківського районного суду від 01.04.2021 року у даній цивільній справі №736/13/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд даної  справи було призначено в загальному позовному провадженні. 

Розпорядженням в.о. голови Корюківського районного суду Чернігівської області від 05.07.2021 року, дану цивільну справу було передано для розгляду до Щорського районного суду Чернігівської області. 

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 194 464 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним у формі розписки від 24.06.2017 року, з яких: 142 984 грн. - основна сума позики; 51 480 грн. - відсотки, згідно зі статтею 1048 ЦК України. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 944 грн. 64 коп. Судовий збір в розмірі 1 801 грн. 55 коп. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року про скасування заочного рішення Корюківського районного суду від 01.04.2021 року, а також скасувати рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2022 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на його користь 51 480 грн. процентів, та ухвалити у даній частині нове рішення, яким стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 231 635 грн. процентів за користування позикою. В іншій частині рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 просить залишити без змін.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року про скасування заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року у цивільній справі №736/13/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, повернуто ОСОБА_1 , в порядку приписів  п.4 ч.5 статті 357 ЦПК України. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року, у оскаржуваній ним частині, а саме, в частині щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, у розмірі 3% від суми боргу щомісячно, ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що ухвалами суду першої інстанції від 24.11.2021 року, від 02.12.2021 року, від 18.02.2022 року, від 19.05.2022 року було відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відвід судді Шаповал З.О., що підтверджує порушення судом норм процесуального права. Апелянт стверджує, що єдиною обставиною для скасування заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року, ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року, було прийняття в подальшому участі у розгляді даної справи представника відповідача - адвоката Борисенка І.П., що призвело до ухвалення протиправного рішення Щорським районним судом Чернігівської області від 27.06.2022 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції при ухваленні рішення від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, не враховано тієї обставини, що згідно умов усного договору, що відображено у розписці, відповідач зобов`язувалась виплачувати позивачу грошову винагороду за користування наданими грошовими коштами у розмірі 3% від загальної суми коштів на місяць. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції, вирішуючи позов в частині стягнення суми процентів на користь позивача, дійшов помилкового висновку відносно того, що термін дії договору визначений строком повернення позики, і стягнув відсотки тільки за 13 місяців - з 24.06.2017 року по 31.07.2018 року, не врахувавши положення ч.1 статті 631 ЦК України, в якій зазначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, відповідно до договору. Апелянт вказує, що у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2022 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на його користь 51 480 грн. процентів, та ухвалити у даній частині нове рішення, яким стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 231 635 грн. процентів за користування позикою. В іншій частині рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року ОСОБА_1 просить залишити без змін.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року у оскаржуваній апелянтом частині.  

В судове засідання апеляційного суду 21.06.2023 року позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, повторно не з`явились (а.с.116,117, том 2). Від позивача ОСОБА_1 25.04.2023 року та 13.06.2023 року на адресу апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за його відсутності (а.с.113, 119, том 2). 
26.04.2023 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду даної цивільної справи, призначеного на 27.04.2023 року, через її погане самопочуття (а.с.114, том 2). 27.04.2023 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 розгляд даної цивільної справи було відкладено на 09.00 год. 21.06.2023 року. 19.06.2023 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду даної цивільної справи, призначеного на 21.06.2023 року, з підстав зайнятості її представника у розгляді іншої справи (а.с.121, том 2). При цьому, необхідно зазначити, що жодних доказів на підтвердження наявності обставин, вказаних у клопотаннях відповідача ОСОБА_2 про відкладення розглядів справи, нею апеляційному суду не надано. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. За даних обставин, відсутні підстави для повторного відкладення розгляду даної справи апеляційним судом.  

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

На підтвердження обставин вимог заявленого позову, позивачем ОСОБА_1 було надано суду копію розписки від 24.06.2017 року, відповідно до якої між сторонами даного спору було укладено в письмовій формі договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 132 000 грн., що  станом на 24.06.2017 року еквівалентно 5 057 доларів США. При цьому, ОСОБА_2 зобов`язалась виплачувати ОСОБА_1 грошову винагороду за користування наданими грошовими коштами, у розмірі 3% від загальної суми коштів на місяць. ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути борг у строк до 31.01.2018 року. Даною розпискою від 24.06.2017 року також визначено, що у разі, якщо під час повернення позики  відбудеться зниження курсу національної валюти відносно долара США, то все рівно ОСОБА_2 повинна повернути суму, що буде еквівалентною сумі у розмірі 5 057 доларів США (копія розписки на а.с.5, том 1).
Згідно копії розписки від 05.06.2018 року (а.с.6, том 1), ОСОБА_2 повідомляє, що кошти згідно розписки від 24.06.2017 року, отримані від ОСОБА_1 , буде повернуто до 31.07.2018 року. 

Ухвалою апеляційного суду від 08.03.2023 року позивачу ОСОБА_1 було запропоновано надати суду оригінали вказаних розписок ОСОБА_2 від 24.06.2017 року та від 05.06.2018 року, копії яких містяться в матеріалах даної цивільної справи. При цьому, оригінали вказаних документів позивачем суду не надано. Разом з тим, сторонами спору в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, не заперечувався факт укладення вказаних розписок та їх зміст. 

Як вбачається зі змісту вищезазначених розписок відповідача ОСОБА_2 , між сторонами даного спору було визначено строк виконання зобов`язання за вказаним договором позики - до 31.07.2018 року.
Станом на день звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, сума боргу відповідача складала  142 984  грн.  у  національній  валюті  України,  що  еквівалентно 5 057 доларам США, оскільки згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.12.2020 року 1 долар США = 28,2746 грн.
Згідно наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку, сума процентів за користування позикою, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, обрахована за період з 24.06.2017 року по день подання позову - 31.12.2020 року (54 місці), і становить: 231 635 грн.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позову, суд першої інстанції виходив із фактичних обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки отримана відповідачем ОСОБА_2 сума позики позивачу не повернута, то за даних обставин, позов ОСОБА_1 в частині стягнення основної суми позики у розмірі 142 984 грн., є обґрунтованим, і підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою, у розмірі 3% від суми боргу за користування коштами щомісячно, суд першої інстанції зазначив, що оскільки сторони погодили строк (термін) виконання зобов`язання за договором, і не визначили строк останнього, та не зазначили, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, то необхідно стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування позикою у розмірі 3% від суми боргу за користування коштами, щомісячно за період з 24.06.2017 року по 31.07.2018 року, що становить 13 місяців, в сумі 51 480 грн., виходячи із розрахунку: (132 000 грн. х 3%) = 3 960 х 13 = 51 480 грн.  

При цьому, суд першої інстанції, із посиланням на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі №6-738цс15, зазначив, що у матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності, а за відсутності заяви відповідача позовна давність, як загальна, так і спеціальна, не може бути застосована судом. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновки рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, не узгоджуються із нормами матеріального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.   

Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції при ухваленні рішення від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, не враховано тієї обставини, що згідно умов усного договору, що відображено у розписці, відповідач зобов`язувалась виплачувати позивачу грошову винагороду за користування наданими грошовими коштами у розмірі 3% від загальної суми коштів на місяць. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції, вирішуючи позов в частині стягнення суми процентів на користь позивача, дійшов помилкового висновку відносно того, що термін дії договору визначений строком повернення позики, і стягнув відсотки тільки за 13 місяців - з 24.06.2017 року по 31.07.2018 року, не врахувавши положення ч.1 статті 631 ЦК України, в якій зазначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, відповідно до договору. Апелянт вказує, що у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, виходячи із наступного. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 1048 ЦК України, яка регламентує проценти за договором позики, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №149/1499/18, провадження №14-48цс21, ’’ … п.37. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає. 
п.38. З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30 червня 2015 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні цієї вимоги.’’

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що оскільки сторони погодили строк (термін) виконання зобов`язання за договором, і не визначили строк останнього, та не зазначили, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, то за даних обставин, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування позикою у розмірі 3% від суми боргу за користування коштами, щомісячно за період з 24.06.2017 року по 31.07.2018 року, що становить 13 місяців, в сумі 51 480 грн., виходячи із розрахунку: (132 000 грн. х 3%) = 3 960 х 13 = 51 480 грн.  

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не спростовують висновків суду першої інстанції, у оскаржуваній апелянтом частині, оскільки вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що ухвалами суду першої інстанції від 24.11.2021 року, від 02.12.2021 року, від 18.02.2022 року, від 19.05.2022 року було відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відвід судді Шаповал З.О., що підтверджує порушення судом норм процесуального права.  

Апеляційний суд з даного приводу вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів п.2 ч.3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою. 

Як вбачається із ухвал Щорського районного суду Чернігівської області від 24.11.2021 року (а.с.148-150, том 1), від 02.12.2021 року (а.с.172-174, том 1), від 18.02.2022 року (а.с.228-230, том 1), судом було відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відвід судді Щорського районного суду Чернігівської області Шаповал З.О. у цивільній справі №736/13/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 19.05.2022 року (а.с.246-247, том 1), судом було залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про відвід судді Щорського районного суду Чернігівської області Шаповал З.О. у цивільній справі №736/13/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції від 27.06.2022 року та ухвалення нового судового рішення, визначених у контексті положень п.2 ч.3 статті 376 ЦПК України, апеляційним судом в ході апеляційного перегляду даної справи, не встановлено.   

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що єдиною обставиною для скасування заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року, ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року, було прийняття в подальшому участі у розгляді даної справи представника відповідача - адвоката Борисенка І.П., що призвело до ухвалення протиправного рішення Щорським районним судом Чернігівської області від 27.06.2022 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Оскільки, як вбачається із ухвали Корюківського районного суду Чернігівської області від 12.05.2021 року (а.с.50-50, зворот, том 1), задовольняючи  заяву  ОСОБА_2 ,  і  скасовуючи заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року у даній цивільній справі №736/13/21, із її подальшим призначенням до розгляду у загальному позовному провадженні, суд першої інстанції у мотивувальній частині даної ухвали зазначив, ’’… що є підстави для скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду  в загальному порядку, оскільки відповідач з поважних причин не прибула до суду та не подала заперечень.’’             

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, необхідно залишити без змін.

У неоскаржуваній апелянтом частині рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 27.06.2022 року, апеляційним судом не переглядається, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України. 

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2022 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                            Судді: