Справа №757/65911/21-ц                                                                                                                Головуючий в суді І інстанції Вовк С.В.
Провадження № 22-ц/824/2016/2023                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 липня 2023 року                                                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Ковтун М.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртрансгаз», треті особи: заступник директора із забезпечення виробництва філії Науково-виробничий центр технічної діагностики «Техдіагаз» Акціонерного товариства «Укртрансгаз» ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом,  який обґрунтовував тим, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року його поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.06.2017 року по 18.07.2017 року у розмірі 10 573, 06 грн. 
Вказував, що судом стягнуто середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дата звільнення по дату звернення з позовом до суду, однак, з урахуванням норм КЗпП України, у разі визнання незаконним звільнення працівника, йому виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення про його поновлення. 
На підставі вищевикладеного, просив суд про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2017 року по 27.11.2019 року у розмірі 405 477,10 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 липня 2017 року по 27 листопада 2019 року у розмірі 389 429, 03 грн, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволених вимог, представник АТ «Укртрансгаз» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції допущено помилку у розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню, позаяк розмір середньоденної заробітної плати позивача з урахуванням відрахування всіх податків і платежів становить 10 573,06 грн, а не 13 134,23 грн., як зазначив суд.
Крім того, вказує, що місцевим судом порушено норми ч.1 ст. 233 КЗпП України, адже не враховано, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду. 
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи судом встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнутий судом у справі про поновлення його на роботі за період з 20.06.2017 року (дата звільнення) по 18.07.2017 року (дата звернення з позовом), а відтак правомірними є вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2017 року по 27.11.2019 року (день ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року у справі № 757/41679/17-ц визнано незаконним та скасовано Наказ № 243-к від 19 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера служби експлуатації і обслуговування адміністративного приміщення адміністративно-господарського відділу Київського територіального центру філії НВЦ «Техдіагаз» ПАТ «Укртрансгаз». 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера служби експлуатації і обслуговування адміністративного приміщення адміністративно-господарського відділу Київського територіального центру філії НВЦ «Техдіагаз» ПАТ «Укртраснгаз» з 20.06.2017 року. 
Стягнуто з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.06.2017 року по 18.07.2017 року у розмірі 10 573 грн. 06 коп.
Судом у справі № 757/41679/17-ц встановлено, що згідно довідки про середньомісячну заробітну плату звільненого працівника філії НВЦ ТД «Техдіагаз» ОСОБА_1 від 03.07.2018 року № 76, за підписом в.о. директора філії НВЦ ТД «Техдіагаз» ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 , середньомісячна заробітна плата складає 13 134, 23 грн. Кількість робочих днів за період з 19 липня 2017 року по 27 листопада 2019 року складає 593 дні. Розмір середньоденної заробітної плати становить 656, 71 грн (13 134, 23 грн / 20 днів).
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зробила висновок, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.
Наведений висновок Великої Палати Верховного Суду спростовує твердження сторони відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню за період з 19 липня 2017 року по 27 листопада 2019 року у розмірі 389 429, 03 грн.
Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин, яким надана належна правова оцінка судом першої інстанції та з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: