ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6080/23 Справа № 185/6736/22 	  	Головуючий у першій інстанції: Болдирєва У.М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа – державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Юлія Анатоліївна, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності,– 

ВСТАНОВИЛА:

23 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду, зазначила, що з 14 березня 1961 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У період шлюбу вони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0465 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідач вмовив її відмовитися від обов`язкової долі в спадщині після смерті чоловіка, а взамін обіцяв доглядати її та зареєструвати за місцем проживання. У нотаріуса вона підписала якусь заяву, яку не змогла прочитати з урахуванням свого віку, та не вникала в зміст прочитаного, тому що погано почувалася. На теперішній час вона проживає з відповідачем в одному будинку без реєстрації, іншого житла в неї немає, відповідач зловживає спиртними напоями і неодноразово виганяв її з будинку. Після звернення за консультацією до юриста позивачка зрозуміла, що будинок повністю оформлений на відповідача і вона не має на нього ніяких прав. Вона ніколи не мала наміру відмовлятися від своєї частки будинку, заяву про відмову від обов`язкової частки спадщини підписала під впливом тяжких обставин, зумовлених станом здоров`я, похилим віком, неможливістю самостійно забезпечити своє існування. Нотаріусом не було роз`яснено при підписанні заяви, що позивачка відмовляється від своєї частки будинку. Крім того нотаріусом неправомірно була передана відповідачу частка позивачки у спільному майні подружжя. Позивачка від своєї частки у спільній сумісній власності подружжя не відмовлялася, її заява свідчила про відмову отримати правовстановлюючий документ, а не про відмову від права власності на належну їй частку, що не породжує юридичних наслідків. Уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННК № 887802 від 20 вересня 2018 року, видане Першою павлоградською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 1-2149, а саме в 1/2 частці у спільному майні подружжя, що належить на праві власності позивачці; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННВ № 527532 від 27 березня 2018 року, видане Першою павлоградською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 1-742, а саме в 1/2 частці у спільному майні подружжя, що належить на праві власності позивачці; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0465 га, кадастровий номер 1212400000:02:051:0127, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 .
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року позов задоволено. Вирішено свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 серії ННК № 887802 від 20 вересня 2018 року, видане Першою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 1-2149, визнати частково недійсним в частині 1/2 частки у спільному майні подружжя, що належить на праві власності дружині померлого ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,0465 га, кадастровий номер 1212400000:02:051:0127, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 серії ННВ № 527532 від 27 березня 2018 року, видане Першою павлоградською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 1-742, визнати частково недійсним в частині 1/2 частки у спільному майні подружжя, що належить на праві власності дружині померлого ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0465 га, кадастровий номер 1212400000:02:051:0127, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       З рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, зміни оскаржуваного рішення в частині правового обгрунтування задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 14 березня 1961 року зареєстровано шлюб позивачки та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 14.03.1961 року (а.с. 12 зворот).
Під час перебування вказаних осіб у шлюбі та проживання однією сім”єю ними було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , що не заперечується відповідачем та підтверджується договором про право забудови на ім”я ОСОБА_3 , посвідченого 20.01.1967 року Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим №198, який було зареєстровано Павлоградським інвентаризаційним бюро в реєстровій книзі за номером №75/244, повідомленням інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області №ДП 062130580395 від 27 грудня 2013 року про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт. Право власності на вказаний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за померлим ОСОБА_3 було зареєстровано 20.09.2018 року, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 20.09.2018 року (а.с. 65).
За життя  ОСОБА_3 одержав Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП, виданий на його ім”я 23 січня 1998 року виконкомом Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, згідно Рішення виконкому Павлоградської міської ради народних депутатів №1042 від 25.12.1997 року, який було зареєстровано 23.01.1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 2702-ж (а.с. 57). 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть на а.с. 12.
23 червня 2017 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області почато спадкову справу № 525/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.50-66). 
Згідно заповіту від 15 червня 2006 року ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_2 все своє майно, що буде йому належати на день смерті (а.с.54).
Дружина померлого ОСОБА_3 — позивачка ОСОБА_2 23 червня 2017 року підписала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом та за законом на користь сина померлого – ОСОБА_1 . У цій самій заяві ОСОБА_2 зазначила, що не бажає отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя.
23 червня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 .
На ім`я ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 1212400000:02:051:0127, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.57, 65).
Наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину ОСОБА_3 , — судом не встановлена.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу будинковолодіння та земельної ділянки регулюються, у тому числі, правилами Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки такі відносини виникли до 01 січня 2004 року.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на ту особу, яка її спростовує. 
Враховуючи викладене, наявні підстави для висновку про те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами набутий позивачкою та спадкодавцем під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не спростована, тому спірний будинок з надвірними будівлями та спорудами був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - позивачки та спадкодавця. 
У зв`язку з викладеним, до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , увійшла частка в розмірі однієї другої частини прав на спірне будинковолодіння, оскільки інша частина належить на праві власності позивачці як частка, визначена у зв`язку зі смертю іншого співвласника.
Щодо правового статусу земельної ділянки для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, яка була приватизована спадкодавцем ОСОБА_3 на своє ім`я, колегія звертає увагу на наступне. 
Згідно з частиною першою статті 30 Земельного кодексу України 1992 року (далі - ЗК України 1992 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Аналогічно врегульоване питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок у статті 120 Земельного кодексу України 2001 року та статті 377 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) сформульований висновок про те, що у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15.
У справі, що переглядається, спірна земельна ділянка виділена у власність спадкодавця для обслуговування будинку, побудованого в період шлюбу, тому, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, у позивачки, у якої виникло право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право спільної власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
З врахуванням зазначеного, колегія дійшла висновку, що оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя — позивачки та спадкодавця, тому до позивачки перейшло право власності і на земельну ділянку під будинком в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок. Отже до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшла лише половина у праві на спірну земельну ділянку.Такі висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19).
Отже, позивачка має право власності на 1/2 частину спірного будинку  АДРЕСА_1  та на 1\2 частину земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку (з надвірними будівлями та спорудами).
Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
За змістом заяви ОСОБА_2 від 23 червня 2017 року, поданої нотаріусу, позивачка, як дружина померлого ОСОБА_3 , відмовляється від прийняття спадщини за заповітом та за законом на користь сина померлого.
У цій самій заяві ОСОБА_2 зазначає, що усе вказане в заяві майно, до складу якого входить приватизована земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_1 , було придбано померлим у зареєстрованому шлюбі з нею, але вона не бажає отримувати свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя.
Згідно з матеріалами спадкової справи, другий спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 – відповідач ОСОБА_1 не оспорював факту належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у тому числі земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно ОСОБА_2 належала 1/2 частка спірного майна, як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка позивачки, її право власності на цю частку майна не припинилось.
За змістом статті 347 Цивільного кодексу України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.
Згідно наведених положень закону, якщо ОСОБА_2 мала намір відмовитися від права власності на частку нерухомого майна, вона повинна була подати відповідну заяву до державного реєстру. При цьому право власності було б припинено з моменту внесення до державного реєстру запису про це.
За змістом заяви ОСОБА_2 від 23 червня 2017 року, поданої нотаріусу, «вищевказане майно було придбано померлим в зареєстрованому шлюбі зі мною, але я не бажаю отримувати свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя».
Згідно матеріалів справи, до державного реєстру не вносились відомості про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку нерухомого майна – житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 . Дана обставина також свідчить, що позивачка не подавала заяву про відмову від права власності на належне їй спірне майно.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не вчинила дій, які б свідчили про її відмову від права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, до складу якого входить нерухоме майно - житловий будинок (із надвірними будівлями та спорудами) та земельна ділянка АДРЕСА_1 .
Подана позивачкою до нотаріальної контори заява від 23 червня 2017 року не змінює правового статусу зазначеного нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, та не має наслідком входження належної позивачці 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку до складу спадщини її чоловіка, який помер.
Оскільки право власності ОСОБА_2 на належну їй частку у спільному сумісному майні подружжя не припинилось, нотаріусом безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину на все майно, яке було зареєстровано на праві власності за спадкодавцем ОСОБА_3 . Отже, такі свідоцтва підлягають визнанню недійсними в частині 1/2 частки у спільному майні подружжя, що належить на праві власності дружині померлого ОСОБА_2 .
Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією касаційного суду, що висловлена у Постанові Верховного Суду від 30.04.2020 року у справі №544/555/17 (провадження №61-40552св18).
Крім того, судом обгрунтовано встановлено, що право власності позивачки на вказане вище майно оспорюється відповідачем. 
Порушене право власності позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 .
Твердження апелянта, що позивачка погодилась не претендувати на частину спірного майна — не спростовують наведених вище висновків суду. Такі твердження відповідача є недоведеними.
Колегія звертає увагу, що позивачка до цього часу постійно проживає у спірному будинку, що підтверджується письмовими матеріалами справи та визнається відповідачем, згідно його особистих пояснень у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Факт постійного проживання позивачки у спірному будинку також підтверджує її доводи про відсутність намірів відмовлятись від належного їй права власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя — позивачки та спадкодавця.
Згідно матеріалів справи, відповідач, його представник були обізнані щодо перебування даної справи на розгляді у суді першої інстанції; відповідач був належним чином повідомленій про виклик у судове засідання суду першої інстанції; представники відповідача неодноразово знайомились з матеріалами справи в суді першої інстанції. Однак, до винесення оскаржуваного рішення відповідачем не заявлено про застосування позовної давності, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України. Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем не зазначено про наявність поважних причин незаявлення ним про застосування позовної давності до винесення місцевим судом оскаржуваного рішення; в апеляційній скарзі обгрунтування щодо позовної давності не наведено. За таких обставин суд апеляційної інстанції у даній цивільній справі дотримання позивачкою строків позовної давності не перевіряє.
Доводи апелянта не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставами для скасування оскаржуваного судового рішенням; зводяться до незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів. 
Колегія звертає увагу, що місцевим судом неправильно встановлено дату укладення шлюбу позивачки та спадкодавця, що є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення в частині правового обгрунтування задоволення позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткової зміни оскаржуваного судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року – змінити в частині правового обґрунтування задоволення позову. 
В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова