ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" вересня 2023 р.           Справа№ 910/1440/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Кравчука Г.А.
суддів:            Козир Т.П. 
          Коробенка Г.П. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023
у справі № 910/1440/23 (суддя Щербаков С.О.)
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Київ
про стягнення 212 320, 56 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У січні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі- АТ КБ "Приватбанк", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2., відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 212 320, 56 грн, з яких: 151 050, 57 грн - заборгованість за кредитом, 5 269, 99 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, 56 000, 00 грн - заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем як позичальником умов кредитного договору № б/н від 15.07.2021, укладеного між сторонами шляхом підписання відповідачем із використанням електронного цифрового підпису Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (розміщені на офіційному вебсайті позивача https://privatbank.ua), в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків і комісії за користування кредитом, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у зазначених розмірах.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі №910/1440/23 позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено.
Присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь АТ КБ "Приватбанк" 151 050,57 грн - заборгованості за кредитом, 5 269,99 грн - заборгованості за відсотками, 56 000,00 грн - заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії та 3 184,81 грн - судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення основної заборгованості та заборгованості по відсотках за користування кредитом і відсотках у вигляді щомісячної комісії у повному обсязі, оскільки матеріалами справи піжтверджено прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за Кредитним договором № б/н від 15.07.2021 з урахуванням пунктів 3.2.8.9, 3.2.8.3.2, 3.2.8.10.1, 3.2.8.10.3 Умов та правил надання банківських послуг.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_2. 12.05.2023 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23 та ухвалити нове, яким в позовних вимогах АТ КБ "Приватбанк" відмовити з покладенням судових витрат на позивача, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 28 000,00 грн.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Так, зокрема, за твердженням скаржника, він є військослужбовцем, оскільки 30.03.2022 уклав Контракт добровольця ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 08.05.2023 проходить службу в Національній Гвардії України як мобілізований. З огляду на вказані обставини, ним направлялося звернення до позивача про зупинення нарахування відсотків по кредиту у відповідності до приписів пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військослужбовців і членів їх сімей", пункту 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування", яке позивачем відхилено. Вважаючи таку відмову необгрунтованою, відповідач наполягає на незаконності нарахованих позивачем відсотків на прострочену заборгованість та їх скасуванні.
Також скаржник наголошує на неправомірності нарахування позивачем на підставі пункту 1.7 Заяви відсотків у розмірі 4% за прострочену заборгованість, оскільки відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку оплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Крім того, скаржник стверджує, що з огляду на те, що ним підписано лише Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ", а підписи на Умовах та Правилах надання банківських послуг відповідач не ставив, тому відсутні підстави вважати, що між сторонами погоджені умови щодо сплати відсотків, пені та штрафів, які є складовою кредитного договору. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідача відповідної заборгованості, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. При цьому, скаржник посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, відповідно до якого неможливо застосувати до кредитних правовідносин правила частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому банк не має права нараховувати та стягувати зі своїх клієнтів проценти та пеню за виданими кредитами, а лише суму виданого кредиту у вигляді використаного кредитного ліміту картки.
На думку скаржника, неправомірним є стягнення з нього тіла кредиту, нарахованих відсотків та комісії, які заявлені позивачем достроково, без врегулювання цього питання у досудовому порядку, як того вимагають положення частини 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування".
Не грунтується на нормах чинного законодавства, за твердженням відповідача, позовна вимога щодо стягнення заборгованості у розмірі 56    000,00 грн комісійної винагороди за користування кредитом, оскільки умова кредитного договору, якою встановлена щомісячна плата за супутню послугу банку, що за законом повинна надаватися безоплатно, є нікчемною. 
Поряд з цим, скаржник, посилаючись на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7, яким засвідчено, що війна в Україні належить до форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), вказує на безпідставність та незаконність стягнення з нього заборгованості за оскаржуваним рішенням суду першої інстанції. 
В апеляційній скарзі відповідачем також заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що рішення від 10.04.2023 у справі, яка розглядалась без виклику учасників судового процесу, було отримано ним лише 25.04.2023, що підтверджується копією поштового конверту з трекінговим номером 0105494287737 з відповідною відміткою та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (Ф.119) 0214707347988, що міститься в матеріалах справи. Водночас, скаржник акцентував увагу на тому, що ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі від 30.01.2023 не отримував і, як наслідок, про те, що є учасником судового процесу у даній справі не знав.
До апеляційної скарги відповідачем додано, крім документів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу при підготовці апеляційної скарги, додаткові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, а саме: копію військового квитка, копію контракту добровольця територіальної оборони, копію посвідчення добровольця територіальної оборони, копія довідки добровольця.
Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновку щодо застування статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасність вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). 
Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягала винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
На обґрунтування неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, відповідач посилається на не отримання ним ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі №910/1440/23.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 про відкриття провадження у справі №910/1440/23 надіслано на адресу відповідача - АДРЕСА_1 , згідно довідки Укрпошти про причини повернення поштового відправлення №0105493576905 зазначено, що адресат відсутній за вказаною адресою, тоді як поштове відправлення №0105494287737, за яким суд першої інстанції направив судове рішення на адресу відповідача - АДРЕСА_1, було вручено відповідачу 25.04.2023.
Крім того, справа №910/1440/23 розглядалась Господарським судом міста Києва за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
Зазначене свідчить про наявність причин неможливості надання відповідачем доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти їх до розгляду. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті. 
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023 справу №910/1440/23 передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П. та ОСОБА_1.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1440/23; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23 до надходження до суду матеріалів справи.
24.05.2023 матеріали справи № 910/1440/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23 залишено без руху на підставі статті 174, частини 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу України, надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, скаржник 30.05.2023 отримав ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023.
05.06.2023 (до суду надійшло 09.06.2023) скаржником усунуто недоліки апеляційної скарги та надано суду апеляційної інстанції докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу - АТ КБ "Приватбанк".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 задоволено клопотання ФОП ОСОБА_2, поновлено пропущений строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою у даній справі, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), запропоновано учасникам справи вчинити процесуальні дії в установлені судом апеляційної інстанції строки.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 13.07.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 справу № 910/1440/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 зазначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Позиція інших учасників справи.
АТ КБ "Приватбанк" надано письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких, заперечуючи доводи відповідача, позивач просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зокрема, аргументуючи свою позицію щодо вимог апеляційної скарги, позивач зазначив, що:
- ним не застосувалися до відповідача штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) і, відповідно, вимоги про їх стягнення у даній справі не пред`являлися;
- кредитний договір, на підставі якого виникли правовідносини між сторонами спору, не є договором про споживчий кредит, а відповідач не є споживачем у розумінні Закону України "Про споживче кредитування";
- пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військослужбовців і членів їх сімей", застосовуються до кредитів, які надані фізичним особам, а у даних спірних правовідносинах кредитні кошти надані суб`єкту господарювання;
- до витрат, які підлягають розподілу у справі відносяться лише витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку оплатою послуг адвоката, а не юридичних послуг фізичної особи-підприємця, про які йдеться у поданому відповідачем Договорі №В-993 від 21.04.2023, укладеного між ним та ФОП Сіміковою Г.О.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, 21.07.2021 ФОП ОСОБА_2. як клієнтом через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписано Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 15.07.2021 (далі - Заява), згідно з якою відповідач на підставі статтті 634 Цивільного кодексу України приєднався до розділу 1.1. "Загальні положення" та підрозділу 3.2.8 Умов та правил надання послуги "КУБ" Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови), що розміщені на сайті АТ КБ "Приватбанк" pb.ua на дату укладення Договору. Ця Заява та Умови разом складають кредитний договір (далі - Кредитний договір від 15.07.2021) між банком та клієнтом.
Зокрема, як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції за матеріалами справи, Заява про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від імені ФОП ОСОБА_2 підписана ОСОБА_2 шляхом накладання електронно-цифрового підпису у системі інтернет-клієнт-банк Приват-24, що підтверджується Протоколом створення та перевірки кваліфікаційного та удосконаленого електронного підпису, роздрукованого на паперовому носії 17.01.2023.
У розділі 1 (пункти 1.1- 1.12.) цієї Заяви сторони узгодили істотні умови кредитного договору.
Відповідно до пункту 1.1. Заяви, банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати клієнту строковий кредит для фінансування поточної діяльності клієнта та/або для придбання основних засобів в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплати процентів та інших винагород в обумовлені цим договором терміни.
Розмір кредиту: 400 000, 00 грн (пункт 1.2. Заяви).
Строк кредиту: 12 місяців з дати видачі кредитних коштів (пункт 1.3. Заяви).
Згідно з пунктом 1.4. Заяви у період з дати підписання заяви процентна ставка за користування кредитом перші 6 місяців дії кредиту становить 1,6 % в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця користування кредитом - 1,4 % в місяць від початкового розміру кредиту (в т.ч. при достроковому погашенні кредиту).
Проценти за користування кредитом у разі виникнення прострочення зобов`язань за кредитним договором: 4 % в місяць від суми простроченої заборгованості (п. 1.5. Заяви).
Положеннями пункту 1.6 Заяви сторони передбачили порядок погашення заборгованості за кредитом: щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в яке було видано кредит, включно із цим числом; погашення процентів щомісяця до календарного числа місяця, в яке було надано кредит, включно із цим числом. Порядок дострокового погашення кредиту: якщо в звітному місяці дата дострокового погашення кредиту передує даті сплати щомісячного платежу, - клієнт сплачує залишок заборгованості та проценти поточного періоду в повному розмірі; якщо дата дострокового погашення слідує за датою погашення щомісячного платежу, клієнт також сплачує залишок заборгованості та проценти поточного періоду в повному обсязі. Сторони узгодили, що графік погашення кредиту (Додаток №1 до цієї Заяви) є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до пункту 1.7 Заяви сторони узгодили, що в разі:
- порушення строку повернення кредиту, визначеного п. 1.3 цієї Заяви, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку,
- настання обставин, передбачених п. 3.2.8.3.1.3. Умов, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку повернення кредиту, визначеного у повідомленні банку,
- настання обставин, передбачених п. 3.2.8.6.2., п. 3.2.8.6.6. Умов, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку повернення кредиту,
Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі 4% в місяць від простроченої суми заборгованості. 
Відповідно до пункту 2 цієї Заяви відповідач підтвердив ознайомлення з розділом 1.1. "Загальні положення", а також з підрозділом "3.2.8 Умови та правила надання крелиту "Кредит КУБ" Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку за адресою https://privatbank.ua/terms, у редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, останній підрозділ викладений у цій Заяві у повному обсязі.
Згідно з пунктом 3.2.8.1 Умов та правил надання кредиту "Кредит КУБ" (далі - Умови), банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати клієнту строковий "Кредит КУБ" для фінансування поточної діяльності клієнта та/або для придбання основних засобів, в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплати процентів в обумовлені цим Договором терміни. Істотні умови кредиту (сума кредиту, проценти за користування кредитом, розмір щомісячного платежу, порядок їх сплати) вказуються в Заяві про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" (далі - Заява), а також в системі Приват24. Клієнт приєднується до послуги шляхом підписання кваліфікованим електронним підписом Заяви в системі Приват24 або у сервісі "Paperless" або іншим шляхом, що прирівнюється до належного способу укладення сторонами кредитного договору. Кредит також може надаватись шляхом видачі кредитних коштів з наступним їх перерахуванням на рахунок підприємства-продавця за товари та послуги. Якість послуг має відповідати законодавству України, нормативним актам Національного Банку України (далі - НБУ), які регулюють кредитні відносини.
Розмір кредиту, який може бути наданий в рамках послуги, складає від 50    000 до 1 000 000 грн (пункт 3.2.8.2 Умов).
Згідно з пунктом 3.2.8.3 Умов надання кредитів у рамках послуги здійснюється на умовах:
3.2.8.3.1. Повернення кредиту здійснюється щомісяця шляхом забезпечення клієнтом позитивного сальдо на його поточному рахунку в сумах і в дати щомісячних внесків, зазначених у Заяві.
3.2.8.3.1.1. Для позичальників, що працюють у сегменті агро-бізнесу, може бути встановлений окремий порядок погашення, що передбачає погашення основного боргу на протязі 6 місяців користування кредитом на вибір клієнта за погодженням банку.
3.2.8.3.1.2. Строк користування кредитом зазначено у заяві про приєднання. Максимальний строк користування кредитом не може перевищувати 12 місяців з дати видачі кредитних коштів.
3.2.8.3.1.4. Клієнт доручає банку щомісячно у строки, зазначені в Заяві, здійснювати договірне списання з його рахунків, відкритих у банку, на погашення заборгованності за послугою у кількості та розмірі, зазначеному в кредитному договорі.
Остаточним терміном погашення заборгованості за кредитом є дата повернення кредиту.
Згідно зі ст.ст. 212, 651 ЦКУ при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Договором, банк на свій розсуд, починаючи з 91-ого дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови Договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє клієнту повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту (банк здійснює інформування клієнта на свій вибір або письмово, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку та клієнта (системи клієнт-банк, інтернет-клієнт-банк, sms-повідомлення або інших)). При непогашенні заборгованості за цим Договором у термін, зазначений у повідомленні, вся заборгованість за кредитним договором, починаючи з наступного дня від дати, зазначеної в повідомленні, вважається простроченою. У разі погашення заборгованості в період до закінчення 90 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, терміном повернення кредиту є дата останнього платежу.
Відповідно до пункту 3.2.8.3.2 Умов, за користування послугою клієнт сплачує щомісячно на протязі всього терміну кредиту проценти за користування кредитом в розмірі та згідно Графіку, визначених в Заяві та Тарифах. При несплаті процентів у строк, визначений Графіком, вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання Договору згідно з п. 3.2.8.6.2.).
Пунктом 3.2.8.3.3 Умов передбачено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитним договором клієнт сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами.
Згідно з пунктами 3.2.8.5.2. та 3.2.8.5.3 Умов, клієнт зобов`язується, оплатити щомісячні проценти за користування кредитом згідно з п. 3.2.8.3.2. Повернути кредит та здійснити інші платежі, передбачені договором, у терміни і в сумах, як встановлено в п.п. 3.2.8.3.1., 3.2.8.3.2., 3.2.8.5.14, 3.2.8.6.2., а також зазначені в Заяві, шляхом розміщення необхідних для планового погашення внеску коштів на своєму поточному рахунку.
Відповідно до пункту 3.2.8.9.1. Умов, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позикового рахунку до дат погашення кредиту згідно з п.п. 3.2.8.1., 3.2.8.3. цього Договору клієнт сплачує проценти в розмірі, зазначеному в п. 3.2.8.3.2.
Нарахування процентів здійснюється щодня, при цьому проценти розраховуються на початковий розмір кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів у році. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування процентів не враховується (пункт 3.2.8.9.2. Умов).
Пунктом 3.2.8.9.3. Умов передбачено, що сплата процентів за користування кредитом здійснюється в дати платежів, зазначені в Заяві.
За змістом пункту 3.2.8.11. Умов Договір є чинним з моменту підписання клієнтом Заяви про приєднання. Строк дії Договору встановлюється з дня його укладення і до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. 
Відповідно за умов Заяви сторонами погоджені такі Тарифи:
- щомісячні проценти за користування кредитом "КУБ" - перші 6 місяців 1,6 % в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця - 1,4 % від початкового розміру кредиту (в т.ч. при достроковому погашенні кредиту);
- проценти за користування кредитом у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитним договором - 4 % в місяць від простроченої заборгованості;
- пеня - подвійна облікова ставка НБУ.
Сторони також узгодили Графік погашення основної суми боргу та процентів за кредитом, в якому визначили строки погашення кредиту, суму кредиту та суму процентів (Додаток № 1 до Заяви про приєднання). Так, строк погашення кредиту (щомісячно, до дати, зазначеної у п. 1.6. Заяви) впродовж 12 місяців; щомісячна сума повернення кредиту - 33 333, 34 грн; сума процентів за перші шість місяців користування кредитом - 6 400,00грн, наступні 6 місяців (з 7 по 12) - 5 600,00 грн, загальна сума, що підлягала сплаті за перші 6 місяців користування кредитом, для відповідача становила - 39 733,34 грн, починаючи з 7 місяця до спливу строку користування кредитом (календарне число закінчення 12 - місяця користування кредитом, яке відповідає даті видачі кредиту) - 38 933,34грн.
Як свідчать матеріали справи, свої зобов`язання за Кредитним договором позивач виконав належним чином, перерахувавши 21.07.2021 на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 400 000,00 грн, що підтверджується виписками про рух коштів по банківських рахунках.
Факт отримання та розмір наданих позивачем кредитних коштів відповідачем не заперечується.
Доказів пред`явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання кредитних послуг до суду апеляційної інстанції не надано, як і не надано відповідачем будь-яких заперечень щодо фактичного отримання зазначених кредитних коштів від позивача.
З наданих позивачем виписок руху коштів по банківских рахунках та розрахунку заборгованості за договором від 15.07.2021 убачається, що відповідачем повернуто кредит у сумі 248 949,43 грн, з яких: 33 333,33 грн сплачено 21.08.2021, 33 333,33 грн - 21.09.2021, 33 333,33 грн - 21.10.2021, 33    333,33 грн - 21.11.2021, 33 333,33 грн - 21.12.2021, 33 333,33 грн - 21.01.2022, 33 333,33 грн - 21.02.2022, 10 197,90 грн - 02.07.2022, 5 418,22 грн - 03.07.2022.
Одночасно з поверненням кредиту відповідачем здійснювалася сплата комісійної винагороди за кредитом та відсотків, що підтверджується наданими позивачем виписками руху коштів з банківських рахунків та розрахунком заборгованості. Так, 21.08.2021 відповідач сплатив 6 400,00 грн комісійної винагороди за кредитом, 21.09.2021 - 6 400,00 грн, 21.10.2021 - 6 400,00 грн, 21.11.2021 - 6 400,00 грн, 21.12.2021 - 6 400,00 грн, 21.01.2022 - 6 400,00 грн, 21.02.2022 - 5 600,00 грн, 02.07.2022 - 177,78 грн відсотків по кредитному договору, 03.07.2022 - 164,18 грн відсотків по кредитному договору.
Таким чином, з врахуванням здійснених відповідачем оплат за Кредитним договором, за твердженням позивача, у відповідача станом на 13.01.2023 утворилась заборгованість в розмірі 151 050,57 грн за кредитом, 5    269,99 грн за відсотками, нараховними на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1. Умов, 56 000,00 грн за відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахованої згідно з пунктами 3.2.8.3.2 та 3.2.8.9. Умов.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, вказуючи на те, що законом не встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірних правовідносин.
При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду констатує, що в виписках руху коштів по банківських рахунках, розрахунку заборгованості за договором та в позовній заяві нараховані та зараховані кошти у розмірах, що відповідають зазначеним в умовах Кредитного договору процентам за користування кредитом, але позивач називає їх як комісійну винагороду за кредитом (комісію, відсотки у вигляді щомісячної комісії) з одночасним посиланням на умови Кредитного договору, в яких передбачено порядок нарахування процентів за користування кредитом (пункти 3.2.8.3.2 та 3.2.8.9. Умов).
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 цього Кодексу).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України).
За приписами частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України) у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Кредитні відносини, відповідно до статті 345 Господарського кодексу України, здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Щодо доводів скаржника в апеляційній скарзі про те, що ним не укладено з позивачем Кредитного договору, підписи на Умовах та Правилах надання банківських послуг він не ставив, а тому умови кредитування, які встановлені Кредитним договором, на який посилається позивач, ним не погоджені, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
За приписами статті 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Також, приписами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронний цифровий підпис".
Відповідно до статті 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі (стаття 4 названого Закону).
Статтею 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" закріплено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.
Відповідно до статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги". Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги": електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.
Частиною 4 статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" також передбачено, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. 
Позивачем до позовної заяви подано документальне підтвердження підписання Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" клієнтом 21.07.2021 та банком 15.07.2021 шляхом накладення кваліфікованих електронних підписів, в якому зазначена інформація щодо результатів перевірки підписів (відомості про сертифікат ключа: ким виданий, реєстраційний номер сертифіката; дата видачі; дата закінчення дії тощо).
Дослідженням змісту підписаної відповідачем Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуги "КУБ", суд апеляційної істанції встановив, що вона містить погоджені істотні умови Кредитного договору, а саме:
- вид кредиту: строковий;
- мета кредитування: для фінансування поточної діяльності клієнта та/або придбання основних засобів;
- розмір кредиту: 400 000,00 грн;
- строк кредиту: 12 місяців з дати видачі кредитних коштів;
- процентна ставка за користування кредитом: перші 6 місяців - 1,6% в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця користування кредитом - 1,4% в місяць від початкового розміру кредиту (в т. ч. при достроковому погашенні кредиту);
- проценти за користування кредитом у разі виникнення прострочення зобов`язань за кредитним договором: 4% в місяць від суми простроченої заборгованості. Зазначений розмір процентів погоджено сторонами у відповідності до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України;
- порядок погашення заборгованості за кредитом: щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в яке було видано кредит, включно із цим числом; 
- погашення процентів: щомісяця до календарного числа місяця, в яке було надано кредит, включно із цим числом;
- погоджено графік погашення кредиту і процентів (Додаток №1 до Заяви), що є невід`ємною частиною Кредитного договору.
Крім того підписана відповідачем Заява про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" містить викладений у повному обсязі зміст підрозділу "3.2.8 Умови та правила надання послуги "КУБ", який включає: умови та правила надання вказаного виду кредиту, права та обов`язки сторін, забезпечення зобов`язань клієнта, порядок розрахунків, відповідальність сторін, тарифи на послуги.
За таких обставин колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що шляхом підписання 21.07.2021 Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ", згідно зі статтею 634 Цивільного кодексу України, враховуючи положення вищезазначених норм чинного законодавства між АТ КБ "Приватбанк" та ФОП ОСОБА_2. укладено Кредитний договір №б/н від 15.07.2021, в якому погоджені всі істотні умови, що є обов`язковими для кредитних договорів.
Поряд з цим, матеріалами справи також підтверджується, що відповідач впродовж серпня 2021 року - лютого 2022 року та у липні 2022 року здійснюв повернення кредитних коштів та сплачував проценти за користування кредитом, що останнім не заперечується.
Отже, доводи скаржника в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані та такі, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, є безпідставним, оскільки спірні правовідносини у зазначеній справі не є релевантними до правовідносин, які виникли у справі, що переглядається.
Щодо розміру заборгованості заявленої позивачем та задоволеної судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як вбачається з умов Кредитного договору, а саме: розділу 1 Заяви та Додатку №1 до цієї Заяви, сторонами був визначений графік погашення основної суми боргу та процентів за кредитом, відповідно до яких, встановлені періоди користування кредитом, розмір плати за користування кредитом, розмір часткового платежу основної суми та загальний платіж. 
Зі змісту Додатку №1 до Заяви та пункту 1.6 Заяви убачається, перше погашення кредиту в розмірі 33 333,34 грн повинно було відбутись до 21.08.2021 включно (через один місяць з дати видачі кредиту, 21.07.2021), другий платіж - до 21.09.2021 включно, третій платіж - до 21.10.2021 включно, четвертий платіж - до 21.11.2021 включно, п`ятий платіж - до 21.12.2021 включно, шостий платіж - до 21.01.2022 включно, сьомий платіж - до 21.02.2022 включно, восьмий платіж - до 21.03.2022 включно, дев`ятий платіж - до 21.04.202 включно, десятий платіж - до 21.05.2022 включно, одинадцятий платіж - до 21.06.2022 включно, дванадцятий платіж - до 21.07.2022 включно. 
Тобто, відповідач повинен був повернути наданий йому позивачем кредит у повному обсязі (400 000,00 грн) у строк до 21.07.2022 включно.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується та відповідачем не заперечується часткове повернення ним кредиту у період з серпня 2021 року по липень 2022 року в сумі 248 949,43 грн, сума неповернутого кредиту становить 151 050,57 грн.
Зазначена заборгованість, кінцевий строк повернення якої настав 21.07.2022, станом на момент звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі не була погашена. На момент вирішення даного спору у суді першої інстанції доказів повернення кредиту відповідачем в повному обсязі сторонами також не надано.
Таким чином, ФОП ОСОБА_2. взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту у передбачені Кредитним договором строки не виконав, а отже заборгованість відповідача з повернення 151 050,57 грн тіла кредиту належним чином доведена, документально підтверджена та ним не спростована.
Доводи скаржника про неправомірність стягнення з нього за оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вказаної заборгованості, оскільки зазначені вимоги заявлені позивачем достроково, без врегулювання цього питання у досудовому порядку, як того вимагають положення частини 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на таке.
Як встановлено судом апеляційної інстанції кінцева дата повернення кредиту за умовами укладеного Кредитного договору спливла 21.07.2022, з наступного дня, 22.07.2022, відповідач вважається таким, що прострочив виконання основного зобов`язання з повернення кредиту з відповідними наслідками.
Законом України "Про споживче кредитування" врегульвані загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування. За приписами статті 1 цього Закону, споживчим кредитуванням визнаються правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту. 
У пункті 11 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" під терміном споживчий кредит (кредит) розуміються грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. При цьому споживачем за таким кредитом може бути лише фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит (пункт 9 статті 1 цього Закону).
Оскільки спірні правовідносини виникли на підставі Кредитного договору, позичальником за яким є фізична особа - підприємець, а метою надання кредиту зазначено саме фінансування поточної діяльності позичальника, пов`язаної з його підприємницькою діяльністю, норми Закону України "Про споживче кредитування" до цих правовідносин не підлягають застосуванню.
Наведеним спростовуються доводи апелянта про не врахування судом першої інстанції положень Закону України "Про споживче кредитування" та дострокове пред`явлення позивачем до нього позовних вимог у даній справі.
При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що ні положення Цивільного та Господарського кодексів України, ні умови Кредитного договору не визначають обов`язку кредитора звертатися до боржника з письмовою вимогою (досудовою претензією) про повернення всієї суми кредиту та процентів за його користування (в тому числі за прострочення повернення кредиту), за умови спливу строку на проведення позичальником таких платежів за Кредитним договором.
Таким чином, невжиття банком заходів досудового врегулювання спору не позбавляє його права на звернення до суду за захистом його порушених прав та інтересів шляхом подання позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором, в тому числі тіла кредиту та інших передбачених договором платежів.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з нього заборгованості в розмірі 56 000,00 грн як плати за користування кредитом у вигляді комісії, передбаченої пунктом 1.4 Заяви, оскільки, на його думку, банк не має права брати кошти за користування кредитом, такі послуги законом визначені як безоплатні. 
Надаючи оцінку доводам скаржника, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Як вже встановлено судом апеляційної інстанції нараховані та пред`явлені до стягнення позивачем кошти у розмірі 56 000,00грн у відповідності до умов Кредитного договору, змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку заборгованості фактично є процентами за користування кредитом, які у зазначених документах позивач зазначає як відсотки у вигляді щомісячної комісії (комісійна винагорода за кредитом, комісія).
Відповідач в апеляційній скарзі підтверджує розуміння ним нарахованих та заявлених позивачем вказаних коштів як плату за користування кредитом у вигляді комісії, розміри якої визначені пунктом 1.4 Заяви (процентна ставка за користування кредитом: перші 6 місяців - 1,6% в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця користування кредитом - 1,4% в місяць від початкового розміру кредиту).
Згідно з положеннями частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання передбачені в статті 625 Цивільного кодексу України, згідно з частиною другою якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів апеляційного господарського суду звертається до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.
Вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Боржник не звільняється від зобов`язань по сплаті нарахованих у межах строку кредитування, тобто до спливу визначеного договором строку кредитування, процентів "за користування кредитом". Установлений кредитним договором строк кредитування визначає лише часові межі, в яких проценти за "користування кредитом" можуть нараховуватися, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Як вбачається з матеріалів справи, банк заявив позовні вимоги до відповідача щодо стягнення процентів за користування кредитом (комісійної винагороди) згідно з Кредитним договором, нараховані за період, починаючи з 22.02.2022 по 22.12.2022, зі строками сплати та у розмірах відповідно: 21.03.2022 - 5 600,00 грн, 21.04.2022 - 5 600,00 грн, 21.05.2022 - 5 600,00 грн, 21.06.2022 - 5 600,00 грн, 21.07.2022 - 5 600,00 грн, 21.08.2022 - 5 600,00 грн, 21.09.2022 - 5 600,00 грн, 21.10.2022 - 5 600,00 грн, 21.11.2022 - 5 600,00 грн, 21.12.2022 - 5 600,00 грн, загальна сума яких становить 56 000,00 грн.
З огляду на встановлені у даній справі обставини щодо визначеного умовами Кредитного договору строку надання відповідачу кредиту, який сплинув 21.07.2022, суд апеляційної інстанції зазначає, що нарахування позивачем вказаних процентів у сумі 28 000,00 грн за період з 22.07.2022 по 22.12.2022 здійснено поза межами строку кредитування.
Водночас, як свідчать умови Кредитного договору, а саме пунктів 1.5, 1.7 Заяви, сторони домовилися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує банку проценти саме як міру відповідальності, в іншому розмірі - 4% від суми простроченої заборгованості. Проте, така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості до позовної заяви нараховані проценти за простроченими зобов`язаннями, які позивач пред`явив до стягнення з відповідача, за період з 22.10.2022 по 12.01.2023 становлять 5 269,99 грн.
Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (відповідні висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16).
Позиція позивача про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, (у даному випадку - до пред`явлення позову, що убачається із здійсненого ним розрахунку заборгованості) ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання.
Зазначаючи про важливість дотримання балансу інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 117-119), зауважила на тому, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за "користування кредитом" за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за "користування кредитом" (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав одразу після порушення боржником умов договору.
Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду бере до уваги, що викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 висновок в частині твердження, що: "нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів", Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 уточнила таким чином: "у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором" (пункт 141 постанови).
За змістом пунктів 142-145 названої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі №3-188/2020(455/20) обґрунтування (що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі) збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).
За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставними нарахування позивачем та стягнення судом першої інстанції з відповідача процентів за користування кредитом у вигляді комісійної винагороди у розмірі 28 000,00 грн поза межами встановленого умовами Кредитного договору строку кредитування, а саме за період з 22.07.2022 по 22.12.2022. Позов у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки вимоги позивача у цій частині не грунтується на нормах чинного законодавства та не відповідають умовам укладеного сторонами Кредитного договору.
Щодо доводів скаржника про законодавче звільнення його від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитора неустойки (штрафа, пені) за прострочення виконання зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитора (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто, з наведеного слідує, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Як встановлено судом апеляційної інстанції нараховані позивачем проценти за простроченими зобов`язаннями, позивач пред`явив до стягнення з відповідача за період з 22.10.2022 по 12.01.2023 у сумі 5 269,99 грн. 
Зазначені проценти визначені за домовленістю сторін у розмірі 4% від простроченої суми заборгованості саме у відповідності до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Отже, доводи скаржника щодо необгрунтованості стягнення з нього зазначеної суми процентів колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірними. Вимоги позивача у цій частині позову є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що позовні вимоги щодо сплати відповідачем неустойки (штрафу, пені) у даній справі позивачем не було заявлено.
Доводи скаржника про те, з 24.02.2022 усі штрафи, пені та інші платежі, сплата яких передбачена договором підлягають списанню, а тому суд першої інстанції мав в цілому відмовити у задоволенні позовних вимог, є довільним тлумаченням відповідачем норм законодавства на свою користь та не мають правового підґрунтя.
Повернення позичальником кредитних коштів та процентів за користування ними є не відповідальністю у розумінні цивільного законодавства України, а виконанням своїх зобов`язань за Кредитним договором.
І у спірних правовідносинах скаржником не доведено наявності правових підстав для звільнення його від цього обов`язку перед позивачем у відповідності до приписів пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Щодо посилань апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту 19 частини 1 статті 6, пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
ОСОБА_2 з 01.04.2022 був добровольцем ІНФОРМАЦІЯ_2 та перебував у безпосередньому підпорядкуванні командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що підтверджується копією довідки від 12.01.2023, копією посвідчення серії НОМЕР_2 , копією Контракту добровольця територіальної оборони від 30.03.2022. З 09.05.2023 ОСОБА_2. проходить службу в Національній Гвардії України як мобілізований, про що свідчать відмітки у війському квитку серії НОМЕР_3 , наказ про зарахування у списки відповідної військової частини №96 від 09.05.2023.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.
Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про основи національного спротиву" до складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Громадяни України зараховуються до складу добровольчих формувань територіальних громад за місцем своєї реєстрації. У разі введення воєнного стану громадяни України можуть зараховуватися до складу добровольчих нормувань територіальних громад також безпосередньо в районах ведення воєнних бойових дій. На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України.
Відповідно до частини 5 статті 9 Закону України "Про основи національного спротиву", облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Пункт 15 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц.
Відповідно до статті 24 Закону України "Про основи національного спротиву" на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що ОСОБА_2. з 01.04.2022 має право на пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", а тому нарахування позивачем процентів за користування кредитом у вигляді комісійної винагороди за період, починаючи з 01.04.2022 до спливу строку користування кредитом, 21.07.2022, є безпідставним. Отже вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за такими процентами у розмірі 20    363,63 грн (з 01.04.2022 по 21.04.2022 в сумі 3 563,63 грн, з 22.04.2022 по 21.05.2022 - 5 600,00 грн, з 22.05.2023 по 21.06.2022 - 5 600,00 грн, з 22.06.2022 по 21.07.2022 - 5 600,00 грн) не підлягають задоволенню.
Заперечення позивача щодо неможливості застосування положень пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" до кредитних правовідносин, що виникли за участі фізичної особи - підприємця, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на те, що правовий статус "фізична особа- підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця.
Отже, доводи скаржника щодо необхідності застосування до спірних правовідносин приписів пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" є частково обгрунтованими.
Водночас, суд апеляційної інстанції відзначає, що наявність форс-мажору, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, не може бути підставою для невиконання безпосередньо зобов`язання за договором.
Статтею 617 Цивільного кодексу України, а також статтею 218 Господарського кодексу України, передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався, і діє на даний час.
Скаржник в обгрунтування незаконності стягнення з нього за оскаржуваним рішенням заборгованості в цілому, посилається на оприлюднений Торгово-промисловою палатою України лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Проте, зазначений лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є автоматичною підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки стороною договору має бути доведено не лише настання цих обставин, але і їх безпосередній, прямий вплив на можливість належного виконання зобов`язання з урахуванням часу та місця його виконання у конкретних правовідносинах.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
У будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили. 
Тобто, відповідач, посилаючись на форс-мажорні обставини, має довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.
Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує доводи скаржника про факт укладення ним Контракту добровольця ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 08.05.2023 призову його згідно мобілізації до Національної Гвардії України.
Однак, згідно з нормами чинного законодавства зазначені обставини є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання в цілому основного зобов`язання, до якого у даному спорі належить як повернення кредиту, так і сплата процентів за користування кредитом.
За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" у даній справі у повному обсязі, оскільки не враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 щодо застосування положень статей 625 та 1048 Цивільного кодексу України, а також не взято до уваги приписів пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та положень пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей",  які є актуальними до спірних правовіносин у даній справі.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обгрунтованими та підставними у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача не повернутого у передбачений Кредитним договором строк кредиту в сумі 151 050,57 грн та процентів за користування кредиту в межах строку кредитування до укладення відповідачем Контракту добровольця територіальної оборони в сумі 7 636,37 грн, в решті позовних вимог слід відмовити. 
Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноматність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне        застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (пункт 2).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування судом норм матеріального права.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду визнає рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/1440/23 в частині задоволення позовних вимог щодо  стягнення з ФОП ОСОБА_2. на користь АТ КБ "Приватбанк" 5 269,99грн заборгованості за відсотками, 48 363,63 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, а апеляційну скаргу відповідача на зазначене рішення суду першої інстанції у цій частині, відповідно, такою, що підлягає задоволенню.
В іншій частині рішення суду першої інстанції у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Відповідачем не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 151 050,57 грн заборгованості за кредитом, 7 636,37 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії. Апеляційна скарга відповідача у цій частині задоволенню не підлягає у зв`язку з її необґрунтованістю.
Судові витрати.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Скаржником в апеляційній скарзі заявлено клопотання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката разом з іншими витратами у справі, поклавши їх на АТ КБ "Приватбанк".
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу у даній справі за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
При розподілі витрат на професійну правничу допомогу слід застосовувати правила частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
- у разі задоволення позову - на відповідача;
- у разі відмови в позові - на позивача;
- у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 12 частини 3 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" , згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України.
Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Главою 52 Цивільного кодексу України передбачено загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. 
Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підставі зазначених норм чинного законодавства колегія суддів апеляційного господарського суду доходить таких висновків:
1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність";
2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись визначеними главою 52 Цивільного кодексу України;
3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18 та від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
На підтвердження понесених витрат відповідач надав до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою такі докази: копію Договору про надання юридичних послуг №В-993 від 21.04.2023, укладений між Фізичною особою -підприємцем Сіміковою Ганною Олександрівною (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник); копії фіскального чека від 21.04.2023 на суму 2000,00грн, копія фіскального чека від 27.04.2023 на суму 10 000,00грн, копію фіскального чека від 05.05.2023 на суму 8 000,00грн, копію квитанції №9ХСС-8868-К36Е від 12.05.2023 на суму 8 000,00грн, копію Акта про надання юридичних послуг від 12.05.2023. У подальшому до пояснень до апеляційної скарги, наданих у зв`язку з непогодженням із запереченнями позивача на вимоги апеляційної скарги, відповідачем подано копію Договору №1/66 про надання правової допомоги від 12.05.2023, укладеного між адвокатом Черновою Тетяною Андріївною та ФОП ОСОБА_2. 
Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66, передбачено, що адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу: представництво інтересів ФОП ОСОБА_2. під час оскарження рішення суду по справі №910/1440/23 в Північному апеляційносу суді м. Києва. 
Даний Договір випливає з умов Договору про надання юридичних послуг між клієнтом із ФОП (пункт 1.2 цього Договору).
При цьому, у змісті пункту 1.2 Договору про надання правової допомоги №1/66 не зазначено прізвище та ініціали такого ФОП. В інших пунктах Договору також не ідентифіковано даних Договору про надання юридичних послуг (номер, дата укладення, сторін такого Договору), з якого випливає укладення Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66. 
У пункті 4.1 Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66 передбачено, що розмір гонорару визначається сторонами в межах оплати встановленої Договором про надання юридичних послуг, зазначеному в п.1.2.
Гонорар не включає в себе платежі, які є обов`язковими при реалізації адвокатом повноважень. До гонорару не включається необхідний для сплати розмір судового, виконавчого збору, оплата нотаріальних послуг, послуг експерта, перекладача, копіювання документів, адміністративні платежі, інші фактичні витрати, пов`язані з виконанням повноважень (пункт 4.2 Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66).
За приписами пунктів 8.1, 8.2 Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66 він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань; зміни і доповнення до даного договору вносяться тільки за взаємною згодою сторін.
Доказів внесення змін і доповнень до вказаного Договору відповідачем до матеріалів апеляційної скарги не надано.
Отже, дослідженням поданих відповідачем доказів встановлено, що Договором про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66 його сторонами не погоджено розмір гонорару, відсилання на інший Договір не містить ідентифікуючих ознак такого іншого Договору. Крім того, змістом пункту 4.1 Договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 №1/66 передбачена умова, згідно якої сторони визначають розмір гонорару в межах оплати встановленої в іншому Договорі про надання юридичних послуг. З чого слідує, що розмір гонорару адвоката не є тотожним ціні цього іншого Договору, а повинен бути визначений адвокатом і клієнтом в межах установленої в іншому Договорі вартості юридичних послуг та не може її перевищувати і, відповідно, потребує обов`язкового встановлення за погодженням сторін конкретного його (гонорару адвоката) розміру.
Колегія суддів апеляційного господарського суду наголошує, що за змістом статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, відповідачем не було подано до суду апеляційної інстанції відповідного правочину, укладеного у належній формі, зі змісту якого можливо було б зробити висновок про те, в якій саме формі (фіксований розмір чи погодинна оплата) сторонами було погоджено оплату адвокатських послуг за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції.
Натомість, відповідачем було долучено до апеляційної скарги копію Договору про надання юридичних послуг №В-993 від 21.04.2023, укладеного між ФОП Сіміковою Г.О. (виконавець) і ОСОБА_2. (замовник), згідно з пунктом 1.1 якого виконавець прийняв до виконання доручення замовника на надання юридичних послуг, вказаних у цьому Договорі, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити надані виконавцем послуги в розмірі, порядку та на умовах, передбачених цим Договором.
Відповідно до пункту 1.2 Договору про надання юридичних послуг від 21.04.2023 №В-993 сторони узгодили такий перелік юридичних послуг: виїзд спеціаліста в інтересах ОСОБА_2 для ознайомлення з матеріалами справи №910/1440/23; виготовлення та подача апеляційної скарги; виготовлення та подача необхідних документів.
Вартість юридичних послуг, вказаних у п.1.2 цього Договору становить 28 000,00грн і сплачується замовником у касу виконавця або безготівковим перерахуванням на розрахунковий рахунок у наступні строки: замовник вносить попередню оплату в розмірі 2 000,00грн; 27.04.2023 замовник вносить суму в розмірі 13 000,00грн; 05.05.2023 замовник вносить суму в розмірі 13 000,00грн (пункт 4.1 Договору про надання юридичних послуг від 21.04.2023 №В-993).
Згідно з наданою відповідачем до апеляційної скарги копією Акта про надання юридичних послуг від 12.05.2023, складеного між ФОП Сіміковою Г.О. та ОСОБА_2. про те, що виконавець на підставі укладеного Договору №В-993 від 21.042023 про надання юридичних послуг виконав в повному обсязі та належним чином, а замовник прийняв наступні послуги: виїзд спеціаліста в інтересах ОСОБА_2 для ознайомлення з матеріалами справи №910/1440/23; виготовлення та подача апеляційної скарги; виготовлення та подача необхідних документів. Вартість наданих послуг складає: 28 000,00 грн. Послуги відповідають вимогам, установленим у Договорі №В-993 від 21.04.2023. Замовник претензій до виконавця відносно якості, обсягу та змісту наданих послуг, зазначених в Договорі про надання юридичних послуг, не має.
Зазначений Акт про надання юридичних послуг відповідно до умов пункту 5.3 Договору про надання юридичних послуг від 21.04.2023 №В-993 є його невід`ємною частиною.
Зі змісту Договору про надання юридичних послуг від 21.04.2023 №В-993 та Акта про надання юридичних послуг від 12.05.2023 не убачається, що ФОП Сіміковою Г.О. до виконання зобов`язань за цим Договором залучено саме адвоката Чернову Тетяну Андріївну, відсутні в матеріалах справи докази про повідомлення про зазначену обставину безпосередньо замовника, обов`язковість якого передбачена пунктом 2.3.3 Договору.
За таких обставин, зазначені докази не можуть слугувати доказом погодження між відповідачем та адвокатом вартості наданих послуг, оскільки розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, та/або порядок її обчислення повинен визначатися у самому договорі про надання правової допомоги. 
Отже, саме по собі надання копій Договору про надання юридичних послуг від 21.04.2023 № В-993 та Акта про надання юридичних послуг від 12.05.2023, в яких зазначена вартість таких послуг, які надавались не адвокатом, а іншими виконавцями, за відсутності в Договорі про надання правової домоги, укладеного відповідачем з адвокатом, обумовленого розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає як суду, так і іншій стороні спору можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін (відповідача і адвоката) щодо розміру такого гонорару.
За таких обставин, оскільки у даному випадку відсутня об`єктивна можливість пересвідчитися про наявність домовленості між ФОП ОСОБА_2. та адвокатом Черновою Т.А. щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, а також враховуючи заперечення іншої сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі №910/1440/23 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі №910/1440/23 у частині задоволення позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 5 269,99 грн заборгованості за відсотками, 48 363,63 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії та 804,50 грн судового збору скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк".
3. В іншій частині рішення залишити без змін.
4. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код - 14360570) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_4 ) 1206,75грн судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва на виконання даної постанови видати накази.
6. Матеріали справи №910/1440/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Г.А. Кравчук 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                Г.П. Коробенко