ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" серпня 2023 р.                                                                     Справа №909/27/23
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                 Желік М.Б.  
судді                                                                                                Орищин Г.В. 
                                                                                                 Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича б/н від 30.03.2023 (вх.ЗАГС №01-05/1013/23 від 03.04.2023) 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.03.2023 (повний текст складено 13.03.2023, суддя Т.В.Стефанів)
у справі №909/27/23
за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” Акціонерного товариства “Українська залізниця”
до відповідача Фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича 
про стягнення заборгованості (неустойки) в сумі 122110 грн 22 к.,

за участю представників:
від апелянта (відповідача): не з`явився
від позивача: Дунець Г.Я. - представник

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.03.2023 у справі №909/27/23 позов Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” Акціонерного товариства “Українська залізниця” до Фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича про стягнення заборгованості (неустойки) в сумі 122110 грн 22 к. задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича на користь Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” Акціонерного товариства “Українська залізниця” 108208 грн 34 к. заборгованості (неустойки) та 2198 грн 66 к. судового збору; в частині вимоги про стягнення заборгованості (неустойки) в сумі 13901 грн 88 к. – відмовлено; судовий збір в сумі 282 грн 34 к. залишено за позивачем.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.03.2023 у справі №909/27/23 за позовом АТ “Укрзалізниця” до фізичної особи підприємця Гарасимка Василя Васильовича про стягнення неустойки згідно договору оренди майна в сумі 122110 грн., постановити рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати стягнути з відповідача.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Матущак Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.05.2023, після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, встановлено учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 29.05.2023, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
22.05.2023 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від скаржника про призначення розгляду справи у загальному порядку з викликом сторін, з огляду на значущість справи для апелянта.
24.05.2023 на адресу суду надійшов відзив АТ “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд”, в якому позивач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21.06.2023.
В судовому засіданні 21.06.2023 було оголошено перерву до 26.07.2023. В судовому засіданні 26.07.2023 оголошено перерву до 23.08.2023.
В судове засідання 23.08.2023 апелянт не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Представник позивача заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги та просила залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ФОП Гарасимка В.В. про стягнення заборгованості в сумі 122110,22 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення умов договору оренди державного майна та додаткових угод до нього, після закінчення строку договору оренди, не повернув орендоване ним майно, що є підставою для нарахування неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном. 
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, вказував, що позивач не є власником майна, відповідно не має права вимоги стосовно його повернення, а також зазначав, що до складу неустойки позивачем без достатніх правових підстав включено ПДВ.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення 108208,34 грн, а в іншій частині, зокрема, у стягненні 13901,88 грн слід відмовити.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та позивача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на підтвердження чого апелянт вказує наступні доводи:
- відповідач вважає, що жодним чином не порушив права позивача, договір оренди від 14.02.2012 є чинним по даний час;
- позивач не є особою, що вправі вимагати повернення оренди та сплати санкції, оскільки орендоване майно, що було передане до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» підлягає державній реєстрації та право власності на таке майно виникає з моменту його державної реєстрації, однак, відповідачем встановлено, що ПАТ «Українська залізниця» не набувало право власності на об`єкт оренди взагалі; 
- з 07.12.2015 Міністерство інфраструктури України вважається зареєстрованим власником майна та, як наслідок, належним орендодавцем за договором оренди №05/12 у розумінні статті 770 ЦК України та статей 15, 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у справі №904/4125/18;
- із врахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, для стягнення коштів, визначених ч.2 ст.785 ЦК України необхідна вина орендаря, яка має полягати у неповерненні майна, а така у спірному випадку відсутня, адже з 2018 року орендодавець не звертається до суду з вимогами до відповідача про повернення орендованого майна, а виключно звертається з позовами про стягнення неустойки, з чого слідує, що між сторонами тривають договірні відносини щодо оренди майна, а позивач зловживає своїм правом щодо отримання подвійного розміру орендної плати.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти задоволення її вимог та наводить наступні аргументи на спростування доводів апелянта:
- факт набуття АТ «Українська залізниця» права власності на майно, внесеного до його статутного капіталу з моменту його внесення, підтверджено у постанові Верховного суду від 21.02.2020 у справі №918/792/18 та випливає з норм Закону України «Про Фонд державного майна України» (п.4 ч.1 ст.5 Закону);
- додатковою угодою від 29.01.2016 внесено зміни в договір оренди нерухомого майна від 14.02.2012 за №05/12 та встановлено, що орендодавцем майна, є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», а згодом укладались додаткові угоди про зміну розміру орендної плати та продовження строку дії договору, що підписані апелянтом без зауважень та заперечень;
- апелянт підписав без зауважень та заперечень додатковий договір від 07.05.2016 до договору оренди нерухомого майна від 14.02.2012 за №05/12, яким викладено п.11.1. у наступній редакції: «Цей договір діє з 01.04.2018 до 30.06.2018 включно, без подальшого продовження»;
- позивач дотримав вимоги чинного законодавства, якими врегульовано порядок та строк повідомлення орендаря про відмову від продовження строку дії договору оренди;
- факт припинення договору встановлено в судових справах №909/1370/19 та №909/815/21, судові рішення у яких набрали законної сили та мають преюдиційний характер для розгляду цього спору.

Фактичні обставини справи, встановлені за результатами оцінки доказів.

14.02.2012 між регіональним відділенням Фонду державного майна по Івано-Франківській області (орендодавець), відокремленим підрозділом "Івано-Франківською дирекцією залізничних перевезень" державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" (балансоутримувач) та підприємцем Гарасимко В. В. (орендар) укладено договір оренди державного майна № 05/12.
Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - частину будівлі складу загальною (корисною) площею 113,6 кв. м, яка перебуває на балансі ВП "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця", розташоване за адресою: Івано-Франківська область, м. Долина, вул. Т. Шевченка, 21.
На підставі акту № 1 приймання-передачі державного майна від 14.02.2012 орендодавець, за участю балансоутримувача, передав, а орендар прийняв у строкове платне користування зазначене вище майно.
В подальшому між сторонами договору оренди неодноразово укладалися договори про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна № 05/12 від 14.02.2012 (від: 13.03.2013, 29.01.2014, 18.06.2014, 23.01.2015, 12.03.2015, 20.08.2015), якими продовжувався строк оренди та змінювався розмір орендної плати.
Додатковою угодою до договору від 29.01.2016 внесено зміни та встановлено, що орендодавцем майна є ПАТ "Укрзалізниця" (правонаступник усіх прав та обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту).
На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 29.01.2016, що є додатком № 2 до додаткового договору від 29.01.2016, складеного між ПАТ "Укрзалізниця" (орендодавець) та ФОП Гарасимко В.В. (орендар) орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування майно, визначене умовами договору.
В подальшому, додатковими договорами до договору оренди нерухомого майна від 14.02.2012 № 05/12 (від: 31.03.2016, 30.06.2016, 01.08.2016, 26.10.2016, 17.11.2016,  07.04.2017, 07.05.2018) сторонами вносилися зміни до договору, зокрема в частині розміру орендної плати та строку дії договору.
Договір оренди державного майна № 05/12 від 14.02.2012 припинив свою дію 30.06.2018 (вказаний факт встановлено Західним апеляційним господарським судом у постанові від 29.07.2021 у справі №909/1370/19).
У п. 11.11 та 11.12 договору сторони погодили, що майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту покладається на орендаря. Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за весь час прострочення.
У зв`язку із зазначеним, ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" звернулося до ФОП Гарасимка В.В. із заявою від 20.04.2018 про припинення дії договору оренди, в якій повідомило про те, що після закінчення строку дії договору оренди майно необхідно повернути балансоутримувачу шляхом підписання акту приймання - передачі орендованого майна, сплативши належні кошти від оренди.
Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку стосовно повернення майна, позивач нарахував відповідачу неустойку за період з 01.04.2021 по 31.07.2022 в сумі 122110 грн 22 к.
Позивач направляв на адресу відповідача рахунки на оплату неустойки: № 138/869 від 12.04.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за квітень 2021 року; № 166/869 від 11.05.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за травень 2021 року; № 195/869 від 09.06.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за червень 2021 року; № 229/869 від 15.07.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за липень 2021 року; № 259/869 від 05.08.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за серпень 2021 року; № 290/869 від 10.09.2021 на суму 13901 грн 86 к., з яких 2316 грн 98 к. ПДВ, за вересень 2021 року; № 2307/891 від 31.10.2021 на суму 11584 грн 88 к. за жовтень 2021 року; № 2356/891 від 22.11.2021 на суму 11584 грн 88 к. за листопад 2021 року; № 2309/891 від 16.12.2021 на суму 11584 грн 88 к. за грудень 2021 року; № 2019/891 від 19.01.2022 на суму 11584 грн 88 к. за січень 2022 року; № 2048/891 від 15.02.2022 на суму 11584 грн 88 к. за лютий 2022 року; № 2059/891 від 18.03.2022 на суму 11584 грн 88 к. за березень 2022 року; № 2088/891 від 22.04.2022 на суму 11584 грн 88 к. за квітень 2022 року; № 2146/891 від 22.06.2022 на суму 11584 грн 88 к. за травень 2022 року; № 2187/891 від 20.07.2022 на суму 11584 грн 88 к. за червень 2022 року.
Частково відповідач сплатив неустойку, зокрема, в сумі 77149,74 грн, несплаченою залишилась неустойка в сумі 122110,22 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.  

Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Договір оренди державного майна № 05/12 від 14.02.2012 припинив свою дію 30.06.2018. Така обставина встановлена Західним апеляційним господарським судом у постанові від 29.07.2021 у справі № 909/1370/19, та, відповідно до вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню. Відтак колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо чинності договору оренду по даний час.
Правові наслідки припинення договору оренди визначаються ч.1 ст.785 ЦК України, відповідно до якої в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Обов`язок з повернення орендованого майна як законом, так і договором оренди був покладений саме на орендаря. Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач повернув об`єкт оренди, вживав заходи з повернення об`єкта оренди позивачу, але незалежно від його бажання об`єкт оренди не був повернутий орендодавцю.
Орендоване майно не повернуто орендодавцеві, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Позивач нарахував відповідачу неустойку за період з 01.04.2021 по 31.07.2022. Сума неустойки склала 122110 грн 22 к.
Суд першої інстанції врахував, що позивач безпідставно включив до складу неустойки позивач ПДВ (за квітень 2021 року - вересень 2021 року) та визначив, що правильний розмір неустойки за період з 01.04.2021 по 31.07.2022 становить 108208,34 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, адже неустойка, нарахована на підставі ч.2 ст.785 ЦК України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №  916/1319/19.
За період з 01.07.2018 по 31.03.2021 неустойку було стягнуто з відповідача на користь позивача згідно з постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі №909/1370/19 та рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.11.2021 у справі № 909/815/21.
Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивач не є власником майна, з огляду на наступне.
Згідно з ч.3 ст.2 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" АТ "Укрзалізниця" утворилось як акціонерне товариство, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.
Частиною 6 наведеної статті передбачено, що Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.
У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону та п. 2 постанови Кабінету Міністрів "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до статутного капіталу Товариства вноситься, крім іншого, майно залізничного транспорту загального користування.
Також, формування майна Товариства за рахунок майна, внесеного засновником до його статутного капіталу передбачено п. п. 1 п. 31 Статуту акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735.
Згідно з п. 33 Статуту здійснюючи право власності, Товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності Товариства.
Частиною 9 ст. 2 Закону передбачено, що одночасно з прийняттям рішення про утворення Товариства Кабінет Міністрів України формує комісію з утворення Товариства, до складу якої входять представники Кабінету Міністрів України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Фонду державного майна України, центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, профспілок, що діють у галузі.
Комісія у чотиримісячний строк з дня затвердження її складу подає центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, для затвердження у місячний строк зведений передавальний акт, зведений акт оцінки майна залізничного транспорту загального користування, а також проект Статуту Товариства для подання Кабінету Міністрів України. Зведені передавальний акт та акт оцінки складаються на основі узагальнених даних передавальних актів та актів оцінки, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту.
Відповідно до Зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця", що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця", від 18.08.2015 до статутного капіталу Товариства внесено, зокрема, будівлю складу, розташовану за адресою: Івано-Франківська область м. Долина, вул. Т. Шевченка, 21, строкове платне користування частиною будівлі якої виступає предметом оренди за договором.
Постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 по справі № 918/792/18 встановлено, що відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту.
У ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Однак, ст. 334 ЦК України, у ч. 4 якої закріплено виникнення прав на нерухоме майно з дня державної реєстрації, регулює саме момент набуття права власності за договором, тоді як Товариство набуло права власності на майно залізничного транспорту з інших підстав - з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі ст. 11 цього Кодексу.
Крім того, Верховний Суд зауважив, що приймаючи рішення про утворення ПАТ "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до ПАТ "Українська залізниця" права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.
При цьому, статус ПАТ "Українська залізниця" як правонаступника відповідних підприємств залізничного транспорту безпосередньо визначений Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування та Статутом ПАТ "Українська залізниця", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, які не передбачають можливості запровадження винятків чи обмежень щодо такого правонаступництва, відстрочення набуття права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.
Факт набуття Товариством права власності на внесене до його статутного капіталу нерухоме майно підтверджується також приписами п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про Фонд державного майна України", згідно з якими ФДМУ у сфері оренди державного майна виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло по статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності.
З наведеного вбачається набуття АТ "Українська залізниця" права власності на об`єкт оренди згідно до вищенаведеного договору з моменту його внесення до статутного капіталу Товариства.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Натомість, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини, апелянт не обґрунтував та не довів порушення застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

          1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича б/н від 30.03.2023 (вх.ЗАГС №01-05/1013/23 від 03.04.2023) - відмовити.
           2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.03.2023 у справі №909/27/23 – залишити без змін.
           3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 04.09.2023.

Головуючий суддя                                                            Желік М.Б. 

                              суддя                                                            Галушко Н.А.

                             суддя                                                          Орищин Г.В.