КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 вересня 2023 року місто Київ.
Справа № 759/4901/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13655/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
судді-доповідача                                  Желепи О.В.,
суддів:                                                  Мазурик О.Ф., Немировська О.В.          
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  Бутиріна Ярослава Ярославовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року (ухвалене у складі судді Єросової І. Ю., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання положень  договору про поділ майна  недійсними
ВСТАНОВИВ
У березні 2023 р. адвокат Бутирін Я.Я., який представляє інтереси позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить визнати недійсним пункт 2.3., пункт 4 договору про поділ майна в частині всього іншого спільно набутого майна, яке сторони оцінили в 1490000,00 гривень і є еквівалентом 60000 доларів США, пункт 6 договору про поділ майна подружжя від 24.10.2019 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Семащуком С.В., а також стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що після розірвання шлюбу між сторонами укладено договір про поділ майна подружжя за умовами якого позивач визнав, що в шлюбі було придбане майно, яке у договорі визначено як "інше майно" загальною вартістю 60000,00 доларів США, яке залишається у нього та одночасно взяв на себе обов`язок компенсувати ОСОБА_3 половину його вартості, тобто 30000,00 доларів США. Однак, не погоджується з тим, що в шлюбі було придбане майно загальною вартістю 60000,00 доларів США і стверджує, що через нерозуміння дійсної ситуації, вартості речей, джерела коштів для їх придбання, завантаженість роботою та іншими справами підписав договір з такими умовами. Зазначає, що саме під впливом помилки визнав, що в шлюбі було придбано майно саме на вказану суму. Договір просив визнати частково недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, Бутирін Я. Я. в інтересах ОСОБА_2 15 липня 2023 року, згідно поштової відмітки, направив до Святошинського районного суду м. Києва апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Аргументуючи свою апеляційну скаргу, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення мало місце неповне з`ясування обставин, недоведеність обставин, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, неправильне застосування норм процесуального права.
Вказує, що відповідно до практики ЄСПЛ суд у своєму рішення мав надати мотивовану оцінку доводів і доказів,що надавалися Відповідачем.
Зазначає, що суд першої інстанції вказує, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Однак на обґрунтування своїх вимог обставин, щодо яких помилилася сторона правочину Позивач вказував що в Договорі немає жодної вказівки на майно, вартість якого складає$60 000; жодного майна на таку суму сторонами не набувалося і Позивач таке майно у свою власність не отримував; зі змісту (та прямого прочитання) п.4 та 6 оскаржуваного Договору вбачається, що ним встановлено правовий режим майна, проте не вказано, що воно фактично було передано Позивачу. Про це свідчить також відсутність будь-яких розписок, актів приймання-передачі чи інших документальних підтверджень того, що позивач отримав його; сторони не мали такого рівня доходів, що дозволив би в шлюбі заробити (набути) і витратити 60 000 доларів США.
Вказані обставини як раз і свідчать про наявність помилки під час укладення договору. Помилка полягає в  поділі прав та обов`язків сторін та фактичній відсутності речей, які було оцінено в 60 000 доларів, а також в неправильному сприйнятті Позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
28 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача - ОСОБА_4 , в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вказує, що  вказані в апеляційній скарзі доводи не можуть стверджувати про наявність підстав, на які посилається апелянт, для скасування судового рішення. Вказані у апеляційній скарзі підстави фактично зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, а дії апелянта (позивача) спрямовані на ухилення від виконання взятих на себе договірних зобов`язань.
Зазначає, посилаючись на положення СК та ЦПК, що твердження позивача про необхідність додаткової передачі майна від відповідачки до позивача за договором про поділ майна є необґрунтованими та безпідставними.
Звертає також увагу на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивач взагалі не вказував на підставу в обґрунтування своїх позовних вимог як відсутності факту передачі майна від відповідачки до позивача за договором.
Щодо твердження позивача про те, що в договорі відсутні вказівки на майно, вартість якого складає 60 000 доларів, то відповідач зазначає, що в договорі про поділ майна подружжя чітко вказано, що до такого майна позивач та відповідачка віднесли все інше спільно набуте майно подружжя (побутові речі та інше дрібне майно). Тобто, саме таке спільне майно було визначено, як предмет для поділу, та яке залишилось після поділу у позивача, в тому числі у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснювалось за спільні кошти позивача та відповідачки, та які в подальшому і проживали в ньому до припинення шлюбних відносин.
З вказаного договору вбачається те, що передумовою його укладення передувала спільна активна діяльність позивача та відповідачки по визначенню загального обсягу майна та встановлення його ринкової вартості, що в подальшому було зафіксовано в істотних умовах договору, що підтверджується наступними положеннями договору:
- пункт 2.3: «Інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1493400 гривень».
пункт 4: «За домовленістю Сторін, за даним договором в особисту приватну власність Сторони-1 (позивачу) переходить: автомобіль-1 ; все інше спільно набуте майно подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 490 400 гривень».
пункт 6: «У зв`язку з тим, що Стороні-1 переходить у власність все інше майно подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), що було набуто у спільну сумісну власність за весь період шлюбу, яке сторони оцінилина загальну суму 1 494 400 гривень».
іншими пунктами договору, якими було визначено вартість іншого майна (зокрема транспортних засобів).
При цьому, з пунктів 7-8 договору про поділ майна подружжя вбачається, що при укладенні договору про поділ спільного майна подружжя, позивач та відповідачка підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладався у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для позивача та відповідачки умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, позивач та відповідачка однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються таким договором, а також свідчили, що договором визначені всі істотні умови . про що свідчать їх підписи на договорі. При укладенні договору жодна зі сторін не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище.
 
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_4 доводи скарги не визнав, просив залишити її без задоволення.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи відхилено, оскільки судове засідання на зайнятість якого посилався адвокат Батурін Я.Я. призначено на 13 годину 45 хв., а в даній справі на 12 годину 20 хв., що дозволяло адвокату взяти участь в обох судових засіданнях. Посилання на відрядження позивача також не може бути визнано поважною причиною, оскільки документи про відрядження підписані самим позивачем, відповідно останній уповноважений вирішувати як питання відрядження так і його скасування, через бажання з`явитись до суду.
Крім того позиція позивача ретельно викладена в апеляційній скарзі,  а особиста присутність позивача чи його представника належним чином в клопотанні не обґрунтована.
Враховуючи, що явка до апеляційного суду не є обов`язковою, учасники справи повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді, колегія суддів ухвалила розглядати справи за відсутності позивача та його представника.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.07.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області складено актовий запис №320 та видано відповідне свідоцтво.
27.11.2019 р. Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (актовий запис №417).
Ще до розірвання шлюбу, 24.10.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1771, відповідно до п.1 якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за взаємною згодою даним договором здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Згідно п. 2.3. договору Інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1493400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.
Згідно п.4. За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить: - автомобіль марки Audi, модель А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; - все інше спільно набуте майно подружжя (побутові речі та дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1490400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.
Згідно п. 6 договору, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 переходить у власність все інше майно подружжя (побутові речі та дрібне майно), що було набуто у спільну сумісну власність за весь період шлюбу, яке сторони оцінили на загальну суму 1490400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, ОСОБА_2 зобов`язується компенсувати ОСОБА_3 половину вартості вищезазначеного спільного майна, у строк до двадцять третього жовтня 2022 року, рівними частинами в сумі 20733 грн., що є еквівалентом 833 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. ОСОБА_2 має право достроково сплатити всю суму вищезазначеної грошової компенсації, в саме: 746700 грн., що є еквівалентом 30000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.
Судом встановлено, що у березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором про поділ майна подружжя від 24.10.2019 року в розмірі 705 233,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 30000,00 грн та судовий збір. Вимоги мотивувала тим, що 07.07.2017 року між нею та відповідачем укладено шлюб, а 24.10.2019 року між сторонами укладено Договір про поділ майна подружжя. Вказує, що згідно п. 6 умов Договору відповідач зобов`язався компенсувати позивачу половину вартості спільного майна, що перейшло у його власність у строк до 23.10.2022, рівними частинами щомісяця в сумі 20 733 гривні, що є еквівалентом 833 долара США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного Договору, не пізніше 15 числа місяця, що є наступним місяцем, за який нараховується грошова компенсація на підставі даного Договору. Грошова компенсація повинна сплачуватися в гривнях за курсом НБУ, встановленим на дату здійснення платежу. Після розірвання шлюбу відповідач перерахував на рахунок позивача декілька платежів для виконання п. 6 умов Договору від 24.10.2019 р., а саме: 14.11.2019 р. - 12 000 грн; 15.11.2019 р. - 8 731 грн; 11.12.2019 р.- 5 000 грн; 11.12.2019 р. - 14 798 грн. Вказує, що у зв`язку з невиконанням умов Договору від 24.10.2019 р., позивач письмово звернулася до відповідача з вимогою-повідомленням від 25.01.2020 р. про погашення заборгованості за договором та дострокового (повного) повернення залишку коштів по Договору про поділ майна подружжя від 24.10.2019 р. Вказана вимога ОСОБА_2 отримана, однак відповіді чи платежів від останнього не надходило.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року (справа №760/7022/20) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором про поділ майна від 24.10.2019 року у розмірі 324 558,13 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 р. рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що підстава для визнання недійсним договору про поділ майна подружжя у вказаній позивачем частині є недостовірною, оскільки не було надано жодного доказу на підтвердження факту помилки ОСОБА_2 щодо умов договору.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Так, відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частини другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. 
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
У даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що   ОСОБА_2   не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору про поділ майна подружжя він помилявся стосовно правової природи укладеного правочину та існування обставин, які зумовлюють визнання частини такого договору недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки їх укладення.
Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.
Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод».
Таким чином, для визнання договору про поділ майна подружжя в частині недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами.
Так, із змісту оскаржуваного договору від 24 жовтня 2019 року вбачається, що  ОСОБА_2 підтверджує, що цей договір відповідає його намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладався сторонами у відповідності зі справжньою їхньою волею, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають саме тих правових наслідки, що створюються даним договором, а також свідчив, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчить його особистий підпис на договорі (п.8).
Позивач стверджував, що визначена сума іншого спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), а саме 60 000 доларів, є помилкою, оскільки жодного майна на таку суму сторонами не набувалося і позивачу таке майно передано не було.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК Українипередбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 цього ж Кодексу).
У частині першійстатті 89 ЦПК Українивизначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно булі і має істотне значення.
Вказане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
Однак будь яких доказів такого твердження позивач не надав, посилаючись лише на те, що подружжя не отримувало такі доходи. Більш того, відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 перераховував на рахунок ОСОБА_3 декілька платежів для виконання п. 6 умов Договору від 24.10.2019, а саме: 14.11.2019р.- 12 000 грн.; 15.11.2019р. - 8 731 грн.; 11.12.2019р.- 5 000 грн.; 11.12.2019р. - 14 798 грн. 
Крім того Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року (справа №760/7022/20) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором про поділ майна від 24.10.2019 року у розмірі 324 558,13 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 р. рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року залишено без змін.
Під час розгляду спору про стягнення боргу встановлено, що  позивач певний час виконував свої обов`язки за договором про поділ майна. З урахуванням зазначеного та враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б підтвердили наявність помилки , щодо правової природи та наслідків не виконання оспорюваних пунктів договору про поділ майна подружжя від 24.10.2019 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Доводи ж апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви та висновки суду першої інстанції не спростовують. 
Посилання на те, що позивачу не передавалось жодне майно на суму 60 000 доларів, не свідчить про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок помилки позивача. Крім того , обов`язки позивача за договором не ставились в залежність від передачі будь-якого майна за актом прийому-передачі.
У даній справі   ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пунктів договору про поділ майна подружжя, стверджуючи, що він діяв під впливом помилки, проте колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем факту неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину у моменту його укладення, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору.
Колегія суддів встановила, що  рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому  відповідно до статті 375 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу  Бутиріна Ярослава Ярославовича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
             Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.
 
Головуючий                                                                                           О.В. Желепа

Судді                                                                                                      О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська