КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/6163/23                                                                         Головуючий у суді І інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/10367/2023                                                      Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 серпня 2023 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Проскуріна Володимира Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року про повернення заяви у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,
 
ВСТАНОВИВ:
 
10.05.2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява  ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, яка була передана в провадження судді Катющенко В.П. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2023.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, було залишено без руху та заявнику надано строк для усунення протягом 24 годин з часу отримання заявником ухвали.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису визнано такою, що не подана, та повернуто заявниці.
Не погодившись з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року, адвокат Проскурін Володимир Геннадійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього обов`язків:
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 на строк 6 місяців;
- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 на строк 6 місяців;
- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу - ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею на строк 6 місяців.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що надані заявницею докази є неналежними ще до початку розгляду даної заяви, що не передбачено діючим цивільно-процесуальним законодавством, як і залишення заяви про видачу обмежувального припису без руху.
Представник апелянта вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги складання 9 протоколів про адміністративні правопорушення, винесення 2 термінових заборонних приписів, наявність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та можливість допитати свідка у судовому засіданні, а лише зазначено, що подана заява не містить достатніх доказів на підтвердження доводів заявниці.
В апеляційній скарзі представник скаржника також зазначав, що на його думку, у суду першої інстанції наявне упереджене ставлення та вже зроблено попередній висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, тому просив суд апеляційної інстанцій, у разі скасування оскаржуваної ухвали Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалити нове рішення, а не направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Представник апелянта в апеляційній скарзі посилався також на постанову Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, в якій зазначено, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. 
Також вказував, що Верховний суд у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц дійшов висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи заяву про видачу обмежувального припису заявниці, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявницею не усунуто недоліки заяви, зазначені в ухвалі Дніпровського районного суду міста Києва від 10.05.2023 року у встановлений судом строк.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що у травні 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Проскуріна Володимира Геннадійовича звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про видачу обмежувального припису.
Заява обгрунтована тим, що ОСОБА_1 проживає разом зі своїм братом - ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності на підставі заповіту, складеного матір'ю заявниці - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 від 09.02.2023 року, тому свідоцтво про право власності заявниця ще не отримала.
ОСОБА_2 є її рідним братом та, незважаючи на це, вже тривалий час застосовує домашнє насильство щодо неї (ображає нецензурних словами, погрожує заявниці, б`є). Його поведінка негативно впливає на її здоров`я та психологічний стан, заявниця боїться за своє життя коли він знаходиться поряд, особливо час алкогольного сп`яніння.
ОСОБА_2 пенсіонер, не працює, зловживає алкогольними напоями, за комунальні послуги не сплачує. Прохання заявниці до нього щодо необхідності позбавлення від проблем з алкоголем та припинення знущатись відносно неї виявилися марними. Останній поводиться дуже агресивно, застосовує акти фізичного, психологічного насильства щодо неї. 
Після смерті їхньої матері, з лютого 2023 року заявниця не може проживати у своїй квартирі, оскільки боїться за своє життя. Вказувала, що вона вимушена ночувати у знайомих або на дачі у друзів. ОСОБА_2 фактично позбавив її права власності на її квартиру.
З приводу насильства в сім'ї ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції.
З матеріалів справи вбачається, що до вище вказаної заяви було додано паспорт та РНОКПП заявника, заповіт від 26.10.2012 року, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , постанова Дніпровського районного суду у справі № 755/2094/23, терміновий заборонний припис від 07.02.2023 року, протокол про адміністративне правопорушення від 07.02.2023 року, висновок експертного дослідження № 041-221-2023 від 09.02.2023 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису залишено без руху (а.с. 6).
З вище вказаною ухвали суду першої інстанції вбачається, що підставами залишення заяви про видачу обмеженого припису суд обгрунтовував тим, що матеріали заяви не містять доказів на підтвердження обставин щодо вчинення заінтересованою особою триваючого та постійного психологічного/фізичного насильства відносно заявниці у період з березня 2023 року, що дають підстави побоюватись за її життя. Заявниця не надала доказів вчинення будь-якого насильства відносно неї ОСОБА_2 у період до 05.02.2023 року. Заявниця не надала жодного належного та достатнього доказу на підтвердження доводів що вірогідність продовження та подальшого вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою. Заява не містить доказів на підтвердження зловживання спиртними напоями, погроз вбивства, несплати комунальних послуг, проявів агресії, відсутність місця роботи, перебування на пенсії, неможливості потрапити до належного житла та перебування поза його межами, зумовлене насильством заінтересованої особи, перешкоджання доступу до житла. Заявниця не зазначила про наявність іншого житла у заінтересованої особи, з огляду на положення заповіту, відповідно до якого на заявницю покладено обов`язок надати право довічного користування та проживання в зазначеній квартирі ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису визнано такою, що не подана, та повернуто заявниці (а.с. 8).
Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч. 2 ст. 350-4 ЦПК України у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для повернення заяви про видачу обмежувального припису у зв`язку із ненаданням заявницею доказів у підтвердження обставин, викладених у заяві. У зв`язку з цим ухвала суду першої інстанції є безпідставною та підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції вважає, що не надання доказів є підставою для відмови у задоволенні заяви у зв`язку з не доведенням.
Посилання представника апелянта в апеляційній скарзі на те, що у суду першої інстанції наявне упереджене ставлення та вже зроблено попередній висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, з урахуванням чого представник апелянта просив суд апеляційної інстанцій, у разі скасування оскаржуваної ухвали Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалити нове рішення, а не направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Однак дані твердження суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки вони суперечать нормам ЦПК України.
В прохальній частині апеляційної скарги представник скаржника також просив викликати свідка ОСОБА_4 , однак суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки таке клопотання повинно розглядатись судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,379 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Проскуріна Володимира Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «01» серпня 2023 року.

Головуючий суддя              	Л.П. Сушко    	
Судді	Д.Р. Гаращенко     В.І. Олійник