КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/8449/2023
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          12 вересня 2023 року                                                                   місто Київ
                                                                                             справа №753/2976/21
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс-Банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію та припинення запису про державну реєстрацію,-
   
                                                В С Т А Н О В И В:
В лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:
визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:46000214 від 18 березня 2019 року, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Коцюба А.Є. на підставі якого за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
припинити запис про державну реєстрацію права власності на вказаненерухоме майно за АТ «Альфа-Банк».
В обґрунтування вимог посилалася на те, що 21 грудня 2006 року між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» був укладений договір кредиту №030.29-50/179-К, відповідно до умов якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 156 000 доларів США на придбання нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
В якості забезпечення виконання зобов`язаньза вказаним кредитним договором між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено 21 грудня 2006 року іпотечний договір №030.29-50/179К, предметом якого визначено зазначене нерухоме майно. 
Вказувала, що у 2020 році їй стало відомо, що 18 березня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень належного їй на праві власності нерухомого майна за АТ «Альфа-Банк».
Позивач вважає, що її права, як власника спірного майна порушені вищевказаним рішенням, яке є незаконним, протиправним та підлягає скасуванню за відсутності правових підстав для прийняття такого рішення. 
Посилалася на те, що вона не отримувала вимоги про виконання порушеного зобов`язання перед банком у не менш як 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Вказувала, що банком державному реєстратору були подані неналежні документи для проведення державної реєстрації, а також на час прийняття державним реєстратором спірного рішення про проведення державної реєстрації права власності, в Україні відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюти» діяв тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки і право власності в подальшому не переоформив на іншу особу, то ефективним способом захисту є скасування рішення про державну реєстрацію права власності за кредитором, якщо воно було прийнято суб`єктом державної реєстрації із порушенням вимог чинного законодавства.
Вказувала, що оскільки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , які є солідарними боржниками, не отримували від банку вимог про виконання порушеного зобов`язання за кредитним договором у не менш ніж як 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, відповідно, банк не міг надати державному реєстратору всіх документів, встановлених законодавцем для такої державної реєстрації.
Зазначала, що чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.
03 липня 2023 року від АТ «Сенс-Банк» до Київського апеляційного суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з вказаних підстав.
Відповідачі: КП «Реєстраційне бюро», АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк» та третя особа: ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. КП «Реєстраційне бюро» повідомлялося про розгляд справи в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Від відповідача АТ «Сенс-Банк» надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність його представника та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1  та припинення відповідного запису,суд першої інстанції посилаючись на приписи ч.3 ст.26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначив, що без одночасного припинення права власності відповідача АТ «Альфа-Банк» на спірне нерухоме майно, обраний позивачем спосіб захисту не зможе захистити його порушене право.
Колегія суддів не погоджується з такимивисновками суду першої інстанції,з огляду на наступне. 
Згідно матеріалів справи правонаступником АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був АТ «Альфа-Банк», а правонаступником АТ «Альфа-Банк» є АТ «Сенс-Банк».
Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №030.29-50/179-К, відповідно до умов якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 156000 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, до 21 грудня 2026 року на придбання нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 21 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №030.29-50/179-К, згідно умов якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .
21 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки №030.29-50/179-К, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався солідарно відповідати за кивонання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Положеннями статті 4 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. 
Відповідно до п.4.1. ст.4 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
За змістом п.п.4.5.3. п.4.1. ст.4 іпотечного договору іпотекодерожатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02 лютого 2021 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м.Київ, Коцюби А.Є. від 18 березня 2019 року (з відкриттям розділу) індексний номер: 46000214 (час винесення о 12:29:26), було здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2  за АТ «Альфа-Банк», про що вчинено запис про право власності за останнім №30734826.
Підставою виникнення права власності вказано: повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 0407320326780, виданий 22 січня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: 2201/19-7, виданий 22 січня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; договір іпотеки, серія та номер: №030.29-50/179-К, виданий 21 грудня 2006 року, видавник: АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»/ ОСОБА_1 ; передавальний акт на 11 жовтня 2019 року, серія та номер: б/н, виданий 15 жовтня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк»; протокол позачергових загальних зборів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року; рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням порядку здійснення звернення стягнення на майно, оскільки вона не отримувала вимоги про виконання порушеного зобов`язання перед банком у не менш як 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки; банком державному реєстратору були подані неналежні документи для проведення державної реєстрації; а також на час прийняття державним реєстратором спірного рішення про проведення державної реєстрації права власності в Україні відповіднодо Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюти» діяв тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону №898-IV).
Статтею 33 вказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст.12 зазначеногоЗакону.
За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI«Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.
Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц).
Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
З матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Альфа-Банк», яка надійшла на запит суду першої інстанції вбачається, що АТ «Укрсоцбанк» 22 січня 2019 року на адреси позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 направило повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 22 січня 2019 року №2201/19-7, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки - квартири НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_4 . 
Повідомлення, яке направлялося за адресою: АДРЕСА_3 повернулося з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
За змістом п.6.2. ст.6 іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем в узгодженому сторонами договору порядку направлялись письмові вимоги боржнику про усунення порушення. Проте, вони не були отримані боржником.
Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з наступного.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону №898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує           140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року          №1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону №898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону №898-IV).
Отже, Закон №898-IVпрямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Як вбачається з кредитного договору, кредит ОСОБА_1 було видано у доларах США на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 97,1 кв.м. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивач та її четверо дітей, двоє з яких ще є неповнолітні.
Докази про наявність у ОСОБА_1 іншого житла у справі відсутні.
Як зазначила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, ОСОБА_1 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , у власності останньої не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки іпотечне майно використовується позивачем як місце постійного проживання, а відтак не могло бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту від 21 грудня 2006 року, укладеного в іноземній валюті.
За таких обставин, у державного реєстратора  КП «Реєстраційне бюро» м.Київ Коцюби А.Є. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за  АТ «Альфа-Банк», що залишилося поза увагою суду першої інстанції.
При цьому, суд першої інстанції у рішенні вірно зазначив, що КП «Реєстраційне бюро» не є належним відповідачем у даній справі.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 частково.
Положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону №1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.
Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону №1952-IV (у редакції чинній на час прийняття даної постанови) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.
Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону №1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід'ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв'язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону №1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону №1952-IV.
Отже, якщо суд дійде висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
Оскільки державний реєстратор незаконно здійснив реєстраціюза АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м.Київ Коцюба А.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46000214 від 18 березня 2019 року 12:29:26 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» (після зміни найменування АТ «Сенс-Банк») (реєстраційний номер об`єкта  нерухомого майна 1788079280000, номер запису про право власності: 30734826).
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18, постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №755/18443/20.
А відтак, у задоволенні вимог про припиненнязаписупро державну реєстрацію права власності на вказаненерухоме майно за АТ «Альфа-Банк» слід відмовити.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2270 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс-Банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію та припинення запису про державну реєстрацію - задовольнити частково.
 
Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м.Київ Коцюба Алли Євгеніївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46000214 від           18 березня 2019 року 12:29:26 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (після зміни найменування Акціонерне товариство «Сенс-Банк») (реєстраційний номер об`єкта  нерухомого майна 1788079280000, номер запису про право власності: 30734826).
 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714 на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 судові витрати у розмірі 2270 грн. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.
 
Головуючий:
 
Судді: