Постанова 
Іменем  України
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 334/3002/21
провадження № 61-1977св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради 
по Дніпровському району як орган опіки та піклування,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Дашковської А. В., Гончар М. С.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпропетровському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.
Позовну заяву мотивовано тим, що вона з 31 серпня 2002 року 
до 06 грудня 2019 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року у справі № 334/566/20 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей. 
Позивач зазначала, що після розірвання шлюбу і до її звернення до суду з цим позовом ОСОБА_2 проживав у квартирі батьків, не працював, аліменти сплачував несвоєчасно та не в повному обсязі, не приймав участі 
у додаткових витратах на дітей. Після розірвання шлюбу вона з дітьми проживала в орендованому житлі, відповідач відмовився реєструвати сина за своїм місцем проживання та не надав згоду на його реєстрацію за місцем проживання позивача, що, на думку ОСОБА_1 , порушує її та сина права.
З урахуванням викладеного та ураховуючи заяву про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею.
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він проживає в квартирі своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі створені усі умови для проживання неповнолітніх дітей, квартира обладнана меблями, технікою, здійснений ремонт. 
ОСОБА_2 зазначав, що аліменти він сплачував нерегулярно, оскільки діти фактично проживали з ним і знаходилися на його утриманні, а їх мати ОСОБА_1 , влаштовуючи своє особисте життя, виїхала за кордон, 
де створила нову сім`ю. Заборгованість зі сплати аліментів ним повністю погашена. Він був фізичною особою-підприємцем, мав стабільні доходи. 
Позивач за зустрічним позовом як батько утримував дітей, забезпечував всім необхідним. Станом на день звернення до суду з позовом ОСОБА_1 перебувала в Італії, не виконувала материнських обов`язків та не приймала участі у вихованні дітей. Старша дочка навчалася у школі та проживала разом із ним. Малолітній син ОСОБА_5 також проживав разом з ним, відвідував дитячий заклад. 
На думку ОСОБА_2 , другий чоловік ОСОБА_1 невідомо як буде ставитись до його сина, а дитина дійсно дуже прив`язана до батька, оскільки постійно знаходилася з ним. Переїзд неповнолітнього сина ОСОБА_5 
з матір`ю до Італії не буде відповідати його інтересам, оскільки такий переїзд нанесе як душевну так і психологічну травму дитині. Він опиниться в іншій країні з незрозумілим йому менталітетом, він не володіє італійською мовою, що ставить під сумнів спілкування його з іншими дітьми його віку, також він дуже прив`язаний до сестри, яка його дуже любить, і яких неможливо розлучати. Вважав, що в найкращих інтересах дитини буде визначення його місця проживання з батьком.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району 
як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2022 року у складі судді Фетісова М. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_2 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходив із того, 
що визначення місця проживання дитини з матір`ю повністю буде відповідати інтересам дитини.
Судом першої інстанції було враховано, що сторони створили належні матеріально-побутові умови для проживання і виховання малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має однакову прихильність до обох батьків. ОСОБА_1 належним чином виконувала свої батьківські обов`язки, проте ОСОБА_2 свої батьківські обов`язки по утриманню дитини виконував неналежним чином, оскільки на момент звернення ОСОБА_1 до суду з первісним позовом мав заборгованість зі сплати аліментів, а те, що ОСОБА_2 сплатив заборгованість зі сплати аліментів у червні 2021 року суд першої інстанції не визнав належним виконанням обов`язків по утриманню дитини та сприйняв ці дії як намагання штучно створити докази на свою користь.
Разом із цим, судом першої інстанції встановлено, що вже під час розгляду цієї справи ОСОБА_2 чинив ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні 
з дитиною, а також її вихованні, що стало підставою для її неодноразових звернень до поліції з відповідними заявами.
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції також прийняв 
до уваги зневажливе ставлення батька дитини ОСОБА_2 до матері дитини ОСОБА_1 , образи на її адресу, оскільки вказана обстановка може в подальшому негативно вплинути на виховання дитини, у зв`язку 
із чим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути позбавлений виховання з боку матері у разі задоволення зустрічного позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що неповнолітня дочка сторін залишилася проживати з батьком, діти мають прихильність один до одного, розлучення дітей завдасть значної шкоди їх психіці. Поза увагою суду також залишилася і та обставина, що до ухвалення оскаржуваного рішення хлопчик фактично проживав разом із відповідачем, оскільки мати дитини виїхала 
за кордон, де створила нову сім`ю.
Задовольняючи зустрічний позов, суд апеляційної інстанції, погодився 
із висновком органу опіки і піклування від 09 грудня 2022 року про те, 
що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із батьком і старшою сестрою буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. 
Та обставина, що до набрання оскаржуваним рішенням законної сили позивач за первісним позовом без згоди батька вивезла сина до Італійської Республіки, де вона створила нову сім`ю, не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Дитина опинилася 
у чужій країні, у незвичному для неї середовищі, розлучена із батьком 
і старшою сестрою, фактично відірвана від свого коріння.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2023 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі 
№ 515/1886/16-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, від 08 квітня 2020 року у справі 
№ 205/1621/18, від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 та 
від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19, а також не досліджено зібрані у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389, 
пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, 
що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , висновки суд апеляційної інстанції про прихильність дітей один до одного 
є необґрунтованими та непідтвердженими належними й допустимими доказами. Для такого висновку суд апеляційної інстанції взяв за основу висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
від 09 грудня 2022 року № 17.02/01-27/1280, проте орган опіки та піклування жодних безпосередніх розмов з братом і сестрою не проводив, а тому 
не відомо з яких підстав він дійшов такого висновку.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зазначає, що вивезення дитини 
з України було вимушеним та пов`язане із повномасштабним вторгненням 
рф в Україну, а тому, на його думку, ОСОБА_1 діяла в найкращих інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останній знаходиться у безпечному місці і має можливість відвідувати навчальний заклад Італійської Республіки. Разом із цим звертає увагу на те, що дозвіл батька на вивезення у березні 2022 року не вимагався прикордонною службою і це питання не є предметом спору. 
Приймаючи судове рішення, суд апеляційної інстанції обмежився загальними посиланнями на норми права, фактично не застосувавши їх правильно, порушив ряд процесуальних норм, фактично перебрав на себе тягар збирання доказів, прийняв рішення на підставі неповно і необ`єктивно з`ясованих обставин з очевидним наданням переваги одним доказам над іншими, 
що призвело до прийняття рішення без урахування якнайкращих інтересів дитини.
На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам зневажливого ставлення батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до матері останнього.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2023 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року. Відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Ленінського районного суду м. Запоріжжя.
У березні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року справу призначено 
до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 
на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення 
є законним та обґрунтованим.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 31 серпня 2002 року до 06 грудня 2019 року, мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких судовим рішенням від 26 березня 2020 року у справі № 334/566/20 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 
1/3 частки всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 03 лютого 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а. с. 20-22, т. 1).
ОСОБА_2 станом на 15 червня 2021 року мав заборгованість зі сплати аліментів, проте на час розгляду справи у суді заборгованість погашена 
(а. с. 150, т. 1).
Після розірвання шлюбу між батьками виникали конфлікти з приводу виховання дітей, визначення місця їх проживання, участі матері у вихованні дітей.
ОСОБА_1 з 20 серпня 2019 року винаймала житло по АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди від 20 серпня 2019 року та довідкою ОСББ «Весніна». Станом на час розгляду справи у суді першої інстанції строк договору оренди скінчився.
16 квітня 2021 року ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Італійської Республіки ОСОБА_9 ,1959 року народження, який отримує пенсію, має у власності квартиру, розташовану на 
АДРЕСА_5 , яка складається із вітальні, кухні, двох кімнат, санвузлу, кладовки та балкону з прилеглим підвалом та гаражним боксом 
у підвальному поверсі.
ОСОБА_1 з 12 квітня 2010 року працювала супервайзером товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаком», що підтверджується характеристикою від 20 квітня 2021 року, довідкою про доходи від 23 квітня 2021 року № 2304/01, довідкою від 14 червня 2021 року № 1406/01.
ОСОБА_2 з 03 червня 2021 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру від 04 червня 2021 року № 108614111819.
Відповідно до довідки ОСББ «Мала 3» від 29 січня 2019 року № 29/1 сторони з дітьми проживали за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Згідно довідки ОСББ «Мала 3» та характеристики малолітня дитина ОСОБА_5 проживав з батьком ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 характеризувався позитивно.
ОСОБА_2 є співвласником вказаного житла, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 березня 1994 року НОМЕР_2.
У червні 2021 ОСОБА_1 зверталась до Запорізького РУП ГУНП 
в Запорізькій області із заявами про те, що ОСОБА_2 порушує рішення опікунської ради та не дає їй бачитись з сином ОСОБА_5 , 
що підтверджується талонами-повідомленнями Єдиного обліку № № 16900, 17017 та 17622.
Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради 
по Дніпровському району від 25 червня 2021 року № 395р «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітнім ОСОБА_5 » визначений порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 
з малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я - перший та третій тиждень місяця з можливістю вільного пересування по місту та за його межами, без присутності матері, за умови, що батько повертає дитину 
за місцем проживання матері.
Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 05 серпня 
2021 року № 17.02/01-27/953, наданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, орган опіки та піклування при розв`язанні спору поклався у на розсуд суду.
Сторони створили належні матеріально-побутові умов для проживання 
і виховання малолітнього сина, що підтверджується висновками про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дитина ОСОБА_5 має однакову прихильність до обох батьків, 
що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були допитані 
в суді першої інстанції.
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради 
по Дніпровському району, як органу опіки та піклування від 09 грудня 
2022 року, ОСОБА_2 припинив свою діяльність фізичної особи-підприємця у березні 2022 року. Натомість, він надав цивільно-правовий договір від 01 грудня 2022 року № 1, укладений між ним та товариством 
з обмеженою відповідальністю «АТП 08-13» терміном до 30 червня 2023 року, на підставі якого ОСОБА_2 зобов`язаний виконувати роботи з ремонту автотранспортних засобів та раз на місяць по факту виконаних робіт, засвідчених актом приймання наданих послуг, буде отримувати оплату 
за надані послуги. Також ОСОБА_2 надав інформацію, що має щомісячний дохід від зданого в оренду садового будинку за адресою: АДРЕСА_6 .
Спеціалістами відділу служби 27 вересня 2022 року обстежено умови проживання ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_1 . Під час обстеження встановлено, що з батьком ОСОБА_2 мешкає його дочка ОСОБА_16 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з актом обстеження, за вказаною адресою, умови для проживання, виховання та розвитку дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , створені належним чином, з урахуванням особистих потреб дітей, для дочки та сина виділені окремі кімнати, які облаштовані місцями для сну та навчання.
Відповідно до довідки департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20 липня 2022 року № 04-28/4-1566 про реєстрацію місця проживання, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 02 серпня 2021 року за місцем реєстрації батька за адресою: АДРЕСА_1 .
З метою обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_2 (орендоване житло), спеціалістами відділу служби було здійснено бесіду 
в телефонному режимі з ОСОБА_1 через мобільний додаток для дзвінків VIBER за номером телефону - НОМЕР_1 , яка повідомила, що наразі вона разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_5 перебуває 
за кордоном в Італійській Республіці.
З метою підготовки висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації 01 грудня 2022 року, протокол № 20/1, було розглянуто питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з одним із батьків. Для обґрунтованого прийняття рішення, на засіданні комісії було заслухано думку, аргументи та доводи батька ОСОБА_2 під час якого він просив визначити місце проживання його сина ОСОБА_5 разом з ним. Після бесіди з батьком на засіданні комісії було здійснено бесіду в телефонному режимі 
з матір`ю ОСОБА_1 через мобільний додаток для дзвінків VIBER 
за номером телефону - НОМЕР_1 , яка повідомила що продовжує з дитиною ОСОБА_5 перебувати за кордоном у Італійській Республіці, мешкає разом зі своїм нинішнім чоловіком, який є громадянином Італійської Республіки, 
та сином ОСОБА_5 . Повідомила, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2022 року справа № 334/3002/21 після набрання ним законної сили 15 березня 2022, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю, вона забрала малолітнього ОСОБА_5 за місцем проживання батька 
ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_1 , та у березні 2022 року, у зв`язку із воєнними діями на території України, поїхала за кордон до Італійської Республіки. Зазначила, що два місяці працює в піцерії, а малолітній син ОСОБА_5 відвідує перший клас навчального закладу Італійської Республіки, просила визначити місце проживання її сина разом з нею.
Враховуючи вищевикладене, розглянувши всі документи та матеріали справи, з метою захисту прав та інтересів малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її режим дня, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а також той факт, що дитина мешкала разом 
з батьком до набрання чинності рішення суду першої інстанції, заслухавши думку, аргументи та доводи батьків, керуючись частинами другою-третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України, пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року 
№ 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», рішення комісії від 01 грудня 2022 року протокол КЕ 20/1, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_2 
(а. с. 25-35, т. 3).

2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, 
що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини 
як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між 
їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися 
з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності 
та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного 
з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання 
і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право 
і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати 
її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги 
до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних 
і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини 
до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль 
до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або 
у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність 
за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом 
їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини 
на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, 
що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася 
з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно 
до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне 
в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, 
в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається 
за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати 
та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними 
чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини 
у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 
по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку 
у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав 
та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, 
й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків 
на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 01 березня 
2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23), 
від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц (провадження 
№ 61-12610св22).
Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь 
у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він 
є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 (мати) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (батько), а також 
ОСОБА_2 (батько) - із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (мати) про визначення місця проживання малолітньої дитини - 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції й прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 
та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 й визначив місце проживання дитини разом із батьком.
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), яку враховано й судом першої інстанції при вирішенні спору, вказано, що тлумачення частини першої 
статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків 
до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки 
по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 
1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також 
не містить положень щодо набрання нею чинності.
У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди 
на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 
27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними 
чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються 
з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже 
не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки 
не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого 
та спокійного дитинства.
Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.
Також судом враховано те, що неповнолітня дочка сторін залишилась проживати з батьком, діти мають прихильність один до одного, у зв`язку 
із чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що розлучення дітей завдасть значної шкоди їх психіці.
Разом із цим судом апеляційної інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживав разом із ОСОБА_2 , оскільки мати дитини виїхала за кордон, 
де створила нову сім`ю.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги 
чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які 
за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, 
не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановивши, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має однакову прихильність 
до обох батьків та застосувавши вищенаведені норми матеріального права, надавши належну правову оцінку поданим сторонам і витребуваним судом доказам, зробив правильний висновок про те, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме її постійне проживання разом 
із батьком, за місцем проживання якої створено всі необхідні умови для гармонійного розвитку дитини.
З урахуванням конкретних обставин цієї справи, висновку органу опіки 
та піклування, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, 
що проживання сина з батьком та старшою сестрою забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що 
є благополучним.
При цьому суд апеляційної інстанції правильно вважав, 
що та обставина, що до набрання оскаржуваним рішенням законної сили позивач без згоди батька вивезла сина до Італійської Республіки, де вона створила нову сім`ю, не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Дитина опинилась у чужій країні, 
у незвичному для неї середовищі, розлучена із батьком і старшою сестрою, фактично відірвана від свого коріння.
Верховний Суд погоджується з тим, що проживання сина з батьком відповідає його якнайкращим інтересам. 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 26 червня 2019 року у справі № 515/1886/16-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, 
від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18, від 28 квітня 2022 року 
у справі № 359/6726/20 та від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19, 
на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Аргументи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів 
у справі та незгоду із обставинами встановленими судом апеляційної інстанції, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Пономарьов проти України» повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz 
Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, встановивши в межах доводів касаційної скарги відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, 
а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                              Б. І. Гулько
 
   Г. В. Коломієць
 
   Р. А. Лідовець
 
   С. Ф. Хопта