справа № 361/9386/21
головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
провадження № 22-ц/824/5470/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 липня 2023 року                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,
при секретарі судового засідання: Сердюк К.О., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Марч Олени Вікторівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок незаконного кримінального переслідування, 
в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Державної казначейської служби України, у якому просила суд: 
стягнути з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь у рахунок відшкодування матеріальних збитків - 2 921 334 грн 77 коп., а на відшкодування моральної шкоди - 3 240 000 грн; 
зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальних збитків 2 921 334 грн 77 коп., на відшкодування моральної шкоди 3 240 000 грн. 
Позов обґрунтовано тим, що вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року позивача виправдано за пред`явленим їй правоохоронними органами обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року виправдувальний вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
На переконання позивача, правоохоронними органами їй була завдана моральна шкода, оскільки досудове розслідування проводилося з істотним порушенням її прав, тривало понад визначені чинним законодавством процесуальні строки, судовий розгляд справи затягувався також через непрофесійні та умисні дії співробітників цих органів державної влади.
Позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом упродовж 1 021 дня, або 2 роки 9 місяців та 17 днів, а саме з 21 січня 2016 року (дата повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину) і до 06 листопада 2018 року (дата постановлення ухвали Київським апеляційним судом).
Загалом цей період тривав 3 роки 6 місяців 5 днів, тобто до дня прийняття остаточної постанови у справі Верховним Судом.
Моральна шкода, яка завдана позивачу, полягає у тому, що через незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури, нехтуванням вимог кримінально-процесуального законодавства, залишення без розгляду численних клопотань сторони обвинувачення, їй була пред`явлена необґрунтована підозра у вчиненні кримінального правопорушення. ОСОБА_1 була змушена весь свій час витрачати на доведення своєї невинуватості, спростування безпідставних звинувачень, відновлення справедливості, замість того, щоб повноцінно жити, працювати, спілкуватися з родиною.
Негативний вплив безпідставного кримінального переслідування на життя та свідомість ОСОБА_1 , значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які вона понесла через неможливість тривалого відновлення своїх прав, спричинили їй моральну шкоду. 
Під час усього досудового розслідування позивач неодноразово подавала до правоохоронних органів відомості, які підтверджують її невинуватість та непричетність до вчинення кримінального правопорушення, однак вони були залишені поза увагою.
На стадії досудового розслідування позивач була позбавлена права на захист, оскільки повідомлення про підозру від 21 січня 2016 року вона отримала лише 13 червня 2016 року, вже після того, як досудове розслідування було завершене.
Численні звернення щодо порушення вимог чинного законодавства під час досудового розслідування та її непричетності до вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінували позивачу, вона направляла до Броварської місцевої прокуратури, Генеральної прокуратури України, Національної поліції України, Служби безпеки України. Разом з тим, доводи ОСОБА_1 не перевірялися, а навпаки сторона обвинувачення продовжувала процедуру притягнення її до кримінальної відповідальності.
За місцем роботи та проживання сім`я ОСОБА_1 користувалася повагою. Незаконна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, безпідставні звинувачення, які описані у повідомленні прокуратури Київської області, «поклали тінь» на репутацію позивача, яку вона добивалася роками своїм сумлінним ставленням до навчання та роботи, своєю повагою до оточуючих.
До цього часу на офіційному Інтернет сайті Київської обласної прокуратури розміщено публікацію від 04 серпня 2016 року «Черговий обвинувальний акт щодо високопосадовців скеровано до суду прокуратурою Київської області», з якого слідує, що прокуратура Київської області повідомляє про завершення досудового розслідування та направлення до суду обвинувального акту у тому числі «… щодо заступника голови однієї з районних державних адміністрацій Київської області та її підлеглих, у тому числі начальника відділу соціально-економічних питань розвитку управління економіки адміністрації, які за попередньою змовою групою осіб внесли завідомо неправдиві відомості до ряду офіційних документів».
При цьому стороною обвинувачення не оприлюднене жодне  повідомлення про те, що всі три судові інстанції постановили відносно позивача виправдувальний вирок. Відтак і на сьогоднішній день жодні вибачення не були принесені позивачу.
Все це негативно вплинуло на відносини ОСОБА_1 з оточуючими. Вона перестала виходити на вулицю, оскільки їй було боляче терпіти докірливі погляди, сповнені неповаги, відчуття зневаження від оточуючих.
Людські пересуди в селі, небажання сусідів спілкуватися, втрачена довіра знайомих завдали і досі завдають ОСОБА_1 моральних страждань.
Наслідком незаконного кримінального переслідування стало і звільнення позивача з роботи. Численні запити, клопотання, виїмки, допити працівників Броварської райдержадміністрації спровокували негативне ставлення до позивача як звичайних працівників державної установи, так і її керівництва. Через це ОСОБА_1 була вимушена звільнитися з роботи за угодою сторін та залишитися без засобів до існування.
Протягом шести років позивач не могла влаштуватися на роботу, оскільки відмовлялися брати особу, яка притягалася до кримінальної відповідальності. Також ОСОБА_1 втратила можливість працевлаштуватися і за кордоном, оскільки у довідці про несудимість до серпня 2020 року значилося, що вона притягується до кримінальної відповідальності.
Відповідно до довідок, які позивачу були видані, станом на 13 січня 2020 року, 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 є особою, яку 21 січня 2016 року прокуратурою Київської області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, в кримінальному провадженні № 42015110130000063, яке направлене до суду з обвинувальним актом 27 липня 2016 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС України не надходили.
Лише у липні 2020 року позивачу видано довідку МВС серії ІІА № 1822089 про те, що станом на 04 липня 2020 року вона до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Як видно з висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 вересня 2021 року                         № 276/2768/21-27 за наслідками проведення судової психологічної експертизи незаконне обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення та тривале за часом доведення невинуватості ОСОБА_1 у ньому призвело до негативних наслідків, а саме порушення самопочуття, психологічні розлади на фоні душевних переживань, занепокоєності, постійного нервування, приниження, страху та повного відчаю. Тривалий час порушений життєвий ритм, погіршилися відносини з оточуючими, зруйнована ділова репутація, неможливість самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків. ОСОБА_1 була вимушена витрачати додаткові зусилля для пошуку заробити собі на життя, проте через безпідставні обвинувачення була позбавлена такої можливості.
За висновками експерта психологічний вплив психотравмуючої ситуації мав для ОСОБА_1 глибокий та тривалий характер, що зумовило тривалі негативні зміни психоемоційної і соціальної сфер існування, втрачені життєві та професійні зв`язки, неможливість продовжувати звичне активне життя та плин буття особистості, з допущенням обмеження прав і свобод та приниженням честі і гідності як громадянина.
ОСОБА_1 у зв`язку з вищевказаною ситуацією з психологічної точки зору нанесено моральну шкоду. Рекомендована сума грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.
Згідно з статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01 січня становить 6 000 грн. Таким чином, з урахуванням висновку експерта, розмір моральної шкоди становить 3 240 000 грн.  
 
Позивач понесла матеріальні збитки, які полягають у витратах на юридичну допомогу, проїзд, оплату житлово-комунальних послуг, проведення експертизи, у втратах заробітної плати та несплачені платежі на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Внаслідок незаконного кримінального переслідування позивачу завдано матеріальну шкоду, загальна сума якої, з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені, становить 2 921 334 грн 77 коп.: витрати на оплату послуг адвокатів та проведення судової психологічної експертизи на загальну суму 40 714 грн 70 коп.; витрати, пов`язані з прибуттям до слідчого, прокурора, суду упродовж 2015-2021 років на загальну суму 72 376 грн; витрати на оплату житлово-комунальних послуг з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 23 131 грн 96 коп.; інші витрати з 2017 року по 2021 рік на загальну суму 58 815 грн 04 коп., у тому числі на послуги зв`язку та інформатизації (телефон, Інтернет, пошта) на суму 14 769 грн 70 коп.; придбання канцелярського приладдя, кодексів, паперу на суму 1 321 грн                    34 коп.; утримання автомобіля (придбання полісів обов`язкового страхування, запчастин на суму 9 427 грн 90 коп.; особисте лікування на суму 32 309 грн                      83 коп.; витрати на отримання матеріалів у кримінальному провадженні (судовий збір, комісія банку) на суму 986 грн 27 коп.; амортизація транспортного засобу за період з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 151 222 грн 22 коп.; втрачений заробіток та несплачені платежі на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 1 185 937 грн.  
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, суд дійшов висновку, що в цьому  випадку підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000 грн. 
 
Суд першої інстанції критично поставився до наданого позивачем висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 вересня 2021 року № 276/2768/21-27 у частині визначення розміру завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки такий висновок не містить докладного опису досліджень за кожним критерієм визначення розміру моральної шкоди щодо кожної з обставин, які мали місце під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_1 .
Наведені у висновку розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу, є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивача і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, оскільки витрати, які понесла позивач, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з розслідуванням та розглядом кримінальної справи щодо неї, оскільки такого не встановлено.
Позивач звільнена з роботи за угодою сторін, а не з іншої негативної для неї підстави. Витрати, пов`язані з лікуванням та поновленням стану здоров`я мають місце, однак вони також не підтверджують необхідність їх понесення через отримання захворювань саме через ситуацію, яка мала місце у її житті, пов`язану з притягненням до кримінальної відповідальності. Те саме стосується витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання канцелярського приладдя, утримання та експлуатацію автомобіля тощо.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвоката Марч О.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено право ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту та адекватне відшкодування спричиненої шкоди, а стягнуті судом першої інстанції кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди є меншими від мінімального розміру, гарантованого державою.
Чинним законодавством передбачено, що моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню у розмірі, який обраховується відповідно до тривалості періоду незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати.
 
При вирішенні питання  щодо розміру стягнення моральної шкоди суд зобов`язаний виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, у кратному співвідношенні до строку перебування особи під слідством та судом.
Чинним законодавством не передбачено можливість зменшувати визначений законом мінімальний розмір моральної шкоди гарантований державою.
Однак, жодного посилання на підстави визначення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн судове рішення не містить.
Судом першої інстанції не обґрунтовано підстави відмови у  стягненні матеріальної шкоди в частині стягнення вартості витрат на оплату послуг адвокатів та проведення судової психологічної експертизи на загальну суму 40 714 грн 70 коп., витрат на отримання матеріалів у кримінальному проваджені на суму 986 грн 27 коп. та інших витрат.
 
Відповідач у справі, Державна казначейська служби України, подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що не підтримує доводи апеляційної скарги, не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове про відмову у задоволенні позову.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу наголошує на тому, що Державна казначейська служби України не може бути єдиним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями правоохоронних органів. Відповідач неправомірних дій стосовно позивача не вчиняв, тому об`єктивно не міг надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.
Також, Державна казначейська служби України вказує на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі в якості відповідачів: Броварського відділу поліції ГУНП в Київській області та Броварську місцеву прокуратуру Київської області, які на думку позивача завдали їй шкоди. Позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі зазначених вище органів як співвідповідачів не заявляв.
Державна казначейська служби України, як єдиний відповідач у справі про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями правоохоронних органів, не може з використанням прав учасника судового процесу подавати докази, давати пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти доводів клопотань інших учасників процесу з огляду на те, що не є учасником спірних правовідносин і не має жодних фактичних даних,  що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.
Судом установлено, що органом досудового розслідування, Броварським відділом поліції ГУНП в Київській області,   ОСОБА_1 разом з      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обвинувачувалися у видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 366 КК України.
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від                         15 грудня 2017 року виправдано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України у зв`язку з не доведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, злочин, передбачений частиною першою статті 366 КК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишено без зміни вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року.
Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року залишено без змін вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня                    2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року.
Суди виходили з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягають виправданню з тих підстав, що під час розгляду справи прокурором не було доведено наявності діяння, тобто видачі вищезазначеними службовими особами завідомо неправдивих офіційних документів, що є необхідною умовою складу злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України.
Позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом упродовж 1 021 дня, або 2 роки 9 місяців та 17 днів, а саме з 21 січня 2016 року (дата повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину) і до 06 листопада 2018 року (дата постановлення ухвали Київським апеляційним судом).
 
Спірні правовідносини щодо відшкодування шкоди у цій справі регулюються статтею 55 Конституції України, статтею 3 ЦПК України, статтями 15, 16 ЦК України та положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України.
А шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року (зі змінами та доповненнями, надалі по тексту - Закон № 266/94-ВР).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок  незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.  
У  наведених в пункті 5 статті 1  Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується  моральна шкода (стаття 3 цього Закону ).
 Зі змісту статті 4  Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди  провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Вказаний правовий висновок щодо того, що позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу, висловлений також у пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду  від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21).
Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20).
 
Як вбачається з позовної заяви, звертаючись з позовом про відшкодування моральної шкоди до суду, позивач вказувала, що  правоохоронними органами їй була завдана моральна шкода, однак  визначила відповідачем Державну казначейську службу України, до кола відповідачів позивачем не включена держава в особі органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури.
 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову -обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від                      21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня                             2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц) (пункти 36-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17
(провадження № 14-626 цс 18).
 
Колегії апеляційного суду відома практика Верховного Суду щодо зміни формулювання резолютивної частини судових рішень про задоволення позову в таких спорах, ухвалення рішення на користь позивача та зазначення що, таке рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України.
Разом з тим, при розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. 
Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.
Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року  (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.
Тому, колегія апеляційного суду вважає слушними доводи відповідача, Державної казначейської служби України, про те, що Державна казначейська  служба України не є учасником спірних правовідносин і не має жодних фактичних даних,  що мають значення для правильного вирішення цієї справи, тому не може з використанням прав учасника судового процесу подавати докази, давати пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти доводів клопотань інших учасників процесу.
 
Звертаючись з позовом про відшкодування моральної шкоди до суду, позивач вказувала, що  правоохоронними органами їй була завдана моральна шкода, оскільки досудове розслідування проводилося з істотним порушенням її прав, тривало понад визначені чинним законодавством процесуальні строки, судовий розгляд справи затягувався також через непрофесійні та умисні дії співробітників  цих органів державної влади, а саме:
через незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури, нехтуванням вимог кримінально-процесуального законодавства, залишення без розгляду численних клопотань сторони обвинувачення, їй була пред`явлена необґрунтована підозра у вчиненні кримінального правопорушення;
під час усього досудового розслідування позивач неодноразово подавала до правоохоронних органів відомості, які підтверджують її невинуватість та непричетність до вчинення кримінального правопорушення, однак вони були залишені поза увагою;
на стадії досудового розслідування позивач була позбавлена права на захист, оскільки повідомлення про підозру від 21 січня 2016 року вона отримала лише 13 червня 2016 року, вже після того, як досудове розслідування було завершене;
численні звернення щодо порушення вимог чинного законодавства під час досудового розслідування та її непричетності до вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінували позивачу, вона направляла до Броварської місцевої прокуратури, Генеральної прокуратури України, Національної поліції України, Служби безпеки України. Разом з тим, доводи ОСОБА_1 не перевірялися, а навпаки сторона обвинувачення продовжувала процедуру притягнення її до кримінальної відповідальності;
до цього часу на офіційному Інтернет сайті Київської обласної прокуратури розміщено публікацію від 04 серпня 2016 року «Черговий обвинувальний акт щодо високопосадовців скеровано до суду прокуратурою Київської області», з якого слідує, що прокуратура Київської області повідомляє про завершення досудового розслідування та направлення до суду обвинувального акту у тому числі «… щодо заступника голови однієї з районних державних адміністрацій Київської області та її підлеглих, у тому числі начальника відділу соціально-економічних питань розвитку управління економіки адміністрації, які за попередньою змовою групою осіб внесли завідомо неправдиві відомості до ряду офіційних документів». При цьому стороною обвинувачення не оприлюднене жодне  повідомлення про те, що всі три судові інстанції постановили відносно позивача виправдувальний вирок. Відтак і на сьогоднішній день жодні вибачення не були принесені позивачу;
протягом шести років позивач не могла влаштуватися на роботу, оскільки відмовлялися брати особу, яка притягалася до кримінальної відповідальності. У довідці про несудимість до серпня 2020 року значилося, що вона притягується до кримінальної відповідальності.  
 
Разом з тим, Держава в особі органів, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування і дізнання стосовно позивача, та органів прокуратури, при ухваленні рішення у цій справіне була повідомлена про розгляд справи, їй не була надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими позивачем, відповісти та заперечити на них.
З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновки суду першої інстанції про часткове задоволення  позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до Державної казначейської служби України, - є помилковими.
 
Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, то колегія апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю,  - помилковим з огляду на таке. 
Відповідно до положень статті 3 Закону 266/94-ВР в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 
4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 
5) моральна шкода. 
За положеннями частини першої статті 12 Закону № 266/94-ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 зазначеного Закону). Таким чином, ці положення Закону за своєю правовою суттю є процесуальною нормою про орган, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.
Зазначена норма Закону  №266/94-ВР відокремлює порядок відшкодування шкоди у вигляді заробітку та інших грошових доходів, які потерпілий втратив унаслідок незаконних дій, штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, судових витрат та інших витрат, сплачених громадянином, та сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. 
При цьому положення цієї статті також визначають орган, уповноважений на прийняття рішення про відшкодування цих втрат, залежно від того, який орган досудового слідства, прокуратури чи суду приймав остаточне рішення у справі, крім касаційного та апеляційного суду.
Перелік уповноважених органів, до яких громадянин має право звернутись у кожному конкретному випадку, визначається пунктом 11 наказу   Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41                                           «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».
Для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. 
За загальним змістом цих норм, оскільки зазначені органи повинні винести постанову чи ухвалу, то можна зробити висновок, що відшкодування шкоди у таких випадках проводиться за спрощеною процедурою, адже при відшкодуванні цих витрат потерпіла особа вправі розраховувати на повне відшкодування відповідно до наданих нею документів.
Разом з тим зазначена норма не виключає і спору та передбачає право органу, що розглядає звернення про відшкодування витрат, не погодитись із заявленим розміром, прийняти постанову, з якою потерпіла особа не буде згодна, та право потерпілої особи на оскарження прийнято цим органом постанови до суду. Матеріальна шкода відповідно до статті 12 Закону                            № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню за ухвалою суду, то в разі незгоди потерпілої особи з такою ухвалою вона підлягає оскарженню у порядку, передбаченому ЦПК України.
Скаргу на постанову щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат (стаття 14 Закону № 266/94-ВР). Заява про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої відповідно до цього Закону судом, подається у такому ж порядку.
Вказаний правовий висновок щодо порядку відшкодування матеріальної шкоди висловлений у пунктах 93-104 постанови Великої Палати Верховного Суду  від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21) та позивачем не дотриманий, що є підставою для відмови у позові в цій частині.
Щодо судового збору.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та відмову у задоволенні позовних вимог, то сплачений позивачем при подачі позову та апеляційної скарги судовий збір  покладається на позивача.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марч Олени Вікторівни задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок незаконного кримінального переслідування.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
 
Дата складення повного судового рішення 21 липня 2023 року.

 
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська