Ухвала
 
12 липня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 306/724/22
провадження № 61-9736ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
 
Позов обґрунтовано тим, що сторони з 07 серпня 1999 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2019 року. Під час перебування у шлюбі вони збудували будинок по АДРЕСА_1 , який рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області визнано спільною сумісною власністю подружжя та поділено між сторонами по частині. Сторони, як співвласники житлового будинку, зобов`язані брати участь у витратах по утриманню і збереженню такого відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зокрема і у витратах по оплаті вартості житлово-комунальних послуг. Однак, ОСОБА_1 не сплачував і не бажав відшкодовувати половину вартості комунальних послуг.
 
З урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_2 просила суд стягнути в порядку регресу з відповідача половину витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 22 250,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8 000,00 грн, судовий збір, сплачений за подання позову до суду.
 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату житлово-комунальних послуг в порядку регресу у розмірі 20 600,00 грн. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 918,76 грн. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000,00 грн.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року змінено. Збільшений розмір позовних вимог задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 22 250,00 грн у відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, суму у розмірі 992,40 грн та 1 488,75 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також суму у розмірі 4 000,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги.
 
ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Шпуганича В. П. у червні 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким залишити позов без розгляду або відмовити у задоволенні позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову в яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Таким чином, ціна позову у цій справі (22 250,00 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що судове рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Доводи представника заявника не свідчать про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не визнавав справ малозначною, розглядав спір у порядку загального позовного провадження, не мають правового значення, оскільки справа є малозначною в силу закону.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак