П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 567/1319/22
Провадження № 22-ц/4815/793/23

Головуючий у Острозькому районному суді
Рівненської області: суддя Назарук В.А.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено 
о 16 год. 47 хв. 24 квітня 2023 року
у м. Острог Рівненської області
Повний текст рішення складено: 05.05.2023

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокати Штогрін Вікторія Святославівна і ОСОБА_4 ;
відповідача1 – адвокат Сидорук-Серединська Лілія Анатоліївна;

за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представників сторін – адвокатів Штогрін Вікторії Святославівни і ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Штогрін Вікторії Святославівни на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, 
в с т а н о в и в : 
У жовтні 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що він є сином ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , онуками яких є відповідачі. Починаючи з 1985 року, проживав з батьками в АДРЕСА_1 , до часу їх смерті, хоча місце проживання зареєстроване за іншою адресою.
Бувши спадкоємцем першої черги за законом, він не мав необхідності у межах визначеного законом строку звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батьків, оскільки за договорами дарування від 04 серпня 2016 року батьком йому подаровано житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Разом з тим постановою Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року у справі №567/697/19 було частково задоволено позов ОСОБА_2 та визнано недійсним зазначений договір дарування.
З огляду на це в жовтні 2012 року він звернувся до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Конащук Л.М. з заявами про фактичне прийняття спадщини після смерті батьків, проте листами №39/01-16 та №40/01-16 від 13.10.2022 було повідомлено про неможливість заведення спадкових справ на підставі заяв у зв`язку з пропуску встановленого законом строку на прийняття спадщини та ненаданням документів, які підтверджують факт спільної зі спадкодавцями реєстрації місця проживання.
Зазначав, що місце проживання його разом з дружиною та трьома дітьми зареєстроване в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві власності і здається в оренду третім особам.
Вважає, що між сторонами виник та існує спір про право, а тому просив встановити факт його постійного місця проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини у будинку АДРЕСА_1 та встановити факт його постійного місця проживання зі спадкодавцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за тією ж адресою.
Рішенням Острозького районного суду від 24 квітня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення фактів постійного проживання разом із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час відкриття спадщини у АДРЕСА_1 .
У поданій через свого представника – адвоката Штогрін В.С. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необгрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, а позов задовольнити повністю.
Обгрунтовуючи її, зазначалося про свою незгоду із твердженнями щодо доцільності застосування правил позовної давності, внаслідок чого було пропущено строк звернення до суду і тому відмовлено в позові. Так, статтями 256, 257, 267 ЦК України передбачається, що трирічний строк перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ця ж позиція висловлена і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц та Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2022 ркоу у справі №385/321/20.
Вважає, що саме у зв`язку із визнанням недійсним 22 вересня 2022 року Рівненським апеляційним судом договору дарування від 04 серпня 2016 року житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, кадастровий номер: 5610900000:03:002:0267, за тією ж адресою, за яким він набув права обдаровуваного на це нерухоме майно, необхідності звертатися за прийняттям спадщини протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку після її відкриття внаслідок смерті батьків не було. Між тим, 13 жовтня 2022 року нотаріусом відмовлено позивачу у заведенні спадкової справи через пропуск строку для прийняття спадщини і відсутністю доказів, які підтверджують факт спільної зі спадкодавцями реєстрації. Тобто саме 13 жовтня 2022 року є датою, з якої і розпочався для ОСОБА_1 перебіг позовної давності.
Висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 та від 19 квітня 2023 року у справі №199/782/21, підтверджено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ про внесення змін до деяких законодавчих актів, що набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, який на підставі неодноразових змін продовжено до 23 червня 2023 року.
У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, батьками позивача є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Житловий будинок по АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0865 га, кадастровий номер 5610900000:03:002:0267, яка знаходиться за тією самою адресою, на праві власності належали ОСОБА_6 .
11серпня 2006 року ОСОБА_1 зареєстровано за місцем проживання в АДРЕСА_3 .
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №107 від 30.08.2016. В зв`язку з цим фактом відкрилась спадщина після смерті спадкодавця ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 (актовий запис №103 від 04.08.2028).
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 09 квітня 2019 року відмовлено в позові ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу у Рівненській області про визнання недійсним договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 22 травня 1979 року, визнання права власності на нерухоме майно як спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 04 серпня 2016 року.
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 20 січня 2022 ркоу відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу в Рівненській області Грунтківська І.А.; про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання договорів дарування недійсними.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року рішення суду попередньої інстанції від 20 січня 2022 ркоу скасовано. Позов задоволено частково та визнано недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , серії НАТ 370156 від 04.08.2016, посвідчений приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу у Рівненській області Грунтківською І.А., а в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0865 га., кадастровий номер 5610900000:03:002:0267 за адресою АДРЕСА_1 , визнання незаконними та скасування нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування відмовлено.
28 лютого 2017 року закінчився строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , а 03 лютого 2019 року закінчився строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 . Між тим, позивач у передбачений законом строк заяв про прийняття спадщини після смерті спадкодавців не подавав, а звернувся до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу в жовтні 2022 про фактичне прийняття спадщини. Листами №39/01-16 та №40/01-16 від 13 жовтня 2022 року його було повідомлено про неможливість заведення спадкових справ на підставі заяв у зв`язку з пропуску встановленого законом строку на прийняття спадщини та ненаданням документів, які підтверджують факт спільної зі спадкодавцями реєстрації місця проживання.
Вважаючи, що між сторонами у справі виник спір з приводу спадкування мйана після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , де позивач є спадкоємцем першої черги, а відповідачі – спадкоємцями за правом представлення, у жовтні 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення фактів постійного проживання разом зі спадкодавцями на час відкриття спадщини. При цьому позивач зазначав, що оскільки на момент смерті ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер: 5610900000:03:002:0267, вже належали йому на праві власності, а інші об`єкти нерухомого майна у померлого були відсутні, тому не було необхідності у межах встановленого законом строку звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та оформляти право на спадщину.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості вимог позивача, адже представленими засобами доказування підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 із своїми батьками – спадкодавцями у житловому будинку АДРЕСА_4 . Разом з тим відповідачами заявлялося клопотання про застосування позовної давності, а тому з урахуванням пропуску позивачем трирічного строку для звернення до суду із відповідним позовом після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Проте з такими висновками частково погодитися не можна.
Згідно зі ст.ст. 1216-1218, 1220, 1258, 1261, 1266, 1268, 1270 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
З правового висновку, що висловлений Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 (провадження № 61-44149св18), від 4 липня 2018 року у справі№ 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 1 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18), вбачається, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Тому відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приходячи до переконання про правильність висновку суду щодо обгрунтованості обставин стосовно постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцями, колегія суддів бере до уваги те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання ОСОБА_9 і ОСОБА_7 не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцями, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним доказом того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем.
З показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 судом попередньої інстанції встановлено, що приблизно з 1985 року позивач разом з сім`єю проживав разом зі спадкодавцями у АДРЕСА_1 . Дані показання є послідовними, не суперечать одне одному, в своїй сукупності чітко і повно свідчать про обставини справи, а тому підстав сумніватися у їх достовірності та правдивості не вбачається. 
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
При цьому судом відхилено як неналежний доказ акт перевірки житлових умов заявника від 28 вересня 2022 року, адже він фактично складений після відкриття спадщини і стосується подій, які мали місце після смерті спадкодавців. 
Отже, вимоги позивача підлягають до задоволення.
Щодо спливу позовної давності, що було застосовано судом при вирішенні спірних правовідносин за відповідним клопотанням відповідачів, то з цим погодитися не можна.
Відповідно до ст.256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як встановлено, строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 закінчився 28 лютого 2017 року, а тому з цього дня розпочався перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом суб`єктивного цивільного права. Для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 такий строк закінчився 03 лютого 2019 року. Так само з цього ж дня розпочався відповідний перебіг позовної давності.
Між тим, пунктом 12 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Висновком у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №199/782/21 стверджується, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати").
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
У пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Тому з огляду на законодавче продовження строків, передбачених ст.ст. 257, 258 ЦК України, на період дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),застосування наслідків спливу позовної давності є помилковим. 
Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини при вирішенні спірних правовідносин не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003). 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставами для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є незастосування норм матеріального права, що підлягали до застосування.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Штогрін Вікторії Святославівни задовольнити.
Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2023 року скасувати.
Позов задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини у АДРЕСА_1 .
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини у АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено: 22.08.2023

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        С.В.Боймиструк

С.С.Шимків