ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 р. 	Справа № 440/11289/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 5 Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 06.03.23  по справі № 440/11289/22
за позовом                ОСОБА_1  
до               5 Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України (далі – відповідач), в якому просив суд:
-          визнати протиправною бездіяльність 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування і виплати одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 09.04.1992 року №2262-Х1І «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону № 3668-УІ від 08.07.2011 року) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік військової служби;
-          зобов`язати 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України здійснити нарахування і виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону № 3668-ХІ від 08.07.2011 року) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 календарних років моєї військової служби;
-          визнати протиправною бездіяльність 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування і виплати середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 , встановленого станом на день звільнення з військової служби 30.11.2022, за кожен день затримки у розрахунку при звільненні з військової служби, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, починаючи з наступного дня після звільнення з військової служби, тобто з 01.12.2022, включно по день фактичного розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 09.04.1992 року №2262-Х11 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону № 3668-ХІ від 08.07.2011 року) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 календарних років військової служби;
-          зобов`язати 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України здійснити нарахування і виплату середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 , встановленого станом на день звільнення з військової служби 30.11.2022 року, за кожен день затримки у розрахунку при звільненні з військової служби, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, що становить 2 553.30 грн, починаючи з наступного дня після звільнення з військової служби, тобто з 01.12.2022 року, включно по день фактичного розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону № 3668-ХІ від 08.07.2011 року) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 календарних років військової служби.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік військової служби, на яку позивач має право, як особа звільнена з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, зазначені в абзаці 6 Переліку сімейних обставин або інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 12.06.2013 № 413 ( далі – Перелік № 413).
Вважає, що не здійснивши виплату позивачу спірної одноразової грошової допомоги у розмірі 373293,95 грн, розрахованої виходячи з показників довідки від 23.12.2022 № 176, відповідачем не дотримано норми статті 1 Першого Протоколу Конвенції, що має наслідком поновлення порушеного права позивача в судовому порядку шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 календарних років військової служби.
Пославшись на положення статтей 116, 117 Кодексу Законів про працю України, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31.10.2019 у справі № 825/598/17, від 30.04.2020 у справі № 817/1517/17, стверджує, що має право на виплату середнього розміру його грошового забезпечення  за кожний день затримки розрахунку при звільненні з військової служби, починаючи з 01.12.2022 по дату виплати позивачу спірної допомоги. При цьому, середньоденний розмір грошового забезпечення має бути розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, та у даному випадку складає 2553,30 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 у справі №440/11289/22 адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до 5-го Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України (код ЄДРПОУ 20003360) про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність 5-го Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Зобов`язано 5-е Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 у справі № 440/11289/22 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на положення статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб», зазначено, що право на виплату зазначеної одноразової грошової допомоги та її розмір прямо залежать від підстави звільнення з військової служби. При цьому, окремої норми щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців за сімейними обставинами та із інших поважних причин (необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років), в період з моменту оголошення мобілізації та введення воєнного стану, не передбачено. 
Враховуючи, що пункт 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі якого позивача звільнено з військової служби під час дії воєнного стану, не містить прямого посилання на перелік сімейних обставин або інших поважних причин, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги, як це визначено абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ОСОБА_1 при звільненні з військової служби за сімейними обставинами або з інших поважних причин не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
Проте, судом першої інстанції належного аналізу вимог чинного законодавства не здійснено, внаслідок чого зроблено помилковий висновок про наявність у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка повинна виплачуватися у розмірі, встановленому частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зауважив, що лише з прийняттям Закону України від 15 березня 2022 року № 2122-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» (набрав чинності 21.03.2022), відповідно до якого внесені відповідні зміни до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці набули права звільнення з військової служби за сімейними обставинами та з інших поважних причин під час дії воєнного стану.
Також, відсутність підстав виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби підтверджено Управлінням правового забезпечення Служби безпеки України (лист опрацьовано спільно з Фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України та Управлінням роботи з особовим складом Служби безпеки України). Копія відповідного листа № 16/3027-в від 19.09.2022 міститься в матеріалах справи.
У надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти її задоволення та просив закрити апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою, підписаною ОСОБА_2 на підставі довіреності на представництво інтересів відповідача; у випадку, якщо апеляційний суд дійде висновку щодо можливості продовження апеляційного розгляду справи просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Зазначив, що ані частина 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані стаття 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не містять жодних положень щодо заборони чи обмежень виплати вказаної одноразової грошової допомоги звільненим з військової служби в період з моменту оголошення мобілізації та введення військового стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413 (далі – Постанова № 413).
Вважає, що до спірних відносин не можуть бути застосовані нормативно-правові акти органів державної влади, які обмежують права, свободи, пільги, гарантії і компенсації військовослужбовців, зокрема, передбачені частиною другою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки вони є такими, що суперечать статті 17, частині 3 статті 22 Конституції України та спеціальному законодавству, яке регулює забезпечення державою соціального захисту військовослужбовців шляхом надання їм пільг і гарантій соціального захисту відповідно до законодавства.
Враховуючи, що право позивача на отримання спірної одноразової грошової допомоги охоплюється статтею 46 Конституції України, та відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, не є таким, що підлягає обмеженню в умовах дії воєнного стану, відмова відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків його місячного грошового забезпечення лише на підставі того, що позивач звільнився з військової служби в період військового стану є протиправним, що вірно визнано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
З огляду на те, що позивачем дотримано всі обов`язкові умови для набуття військовослужбовцем права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (наявність на час звільнення з військової служби права на пенсію за цим Законом; звільнення з військової служби за власним бажанням через наявність сімейних обставин або інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; наявність вислуги 10 років і більше) у відповідача відсутні законні підстави для невиплати ОСОБА_1 спірної допомоги.
Доводи відповідача щодо відсутності у Переліку № 413, підстави за якою було звільнено позивача та яка надає право на отримання спірної виплати не відповідають дійсності та є неспроможними, оскільки підстава звільнення ОСОБА_1 з військової служби, зазначена у підпункті «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зміст якої дублюється з абзацом 6 вказаного Переліку.
Додатково вказав, що довіреність на ім`я ОСОБА_3 , долучена до матеріалів справи, не містить відомостей про його уповноваження на представництво інтересів в 5-го Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України. Відтак, апеляційна скарга відповідача підписана неуповноваженою особою ОСОБА_2 , посадове становище якого не зазначено.
Враховуючи відсутність документів, які б підтвердили, що ОСОБА_4 є особою, яка діє відповідно до статуту, положення чи іншого акта, на підставі якого він здійснює представництво відповідача, як суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва, наполягає на закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 року по справі №440/11289/22 відповідно до пункту 2 частини другої статті 305 КАС України.
У надісланих запереченнях на відзив на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що аргументи позивача щодо виконання ним всіх обов`язкових умов для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, яка передбачена статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», заслуговували б на увагу за умови якщо звільнення ОСОБА_1 відбулося б у період без оголошення воєнного стану. Однак, у даній справі звільнення позивача мало місце у період дії воєнного стану, а в такому разі виплата одноразової грошової допомоги не передбачена жодною нормою законодавства.
Наполягав на наявності права у представника відповідача Олександра Свириденка діяти в порядку самопредставництва без додаткового уповноваження, що підтверджено наявними в матеріалах справи довіреністю, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з посадових інструкцій співробітників 5 управління. 
Крім того, відповідно до організаційної структури Служби безпеки України, 5 управління є структурним підрозділом Центрального управління Служби безпеки України, про що свідчить надана до матеріалів справи довідка від 23 березня 2021 року № 34/647-41.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 29.12.2004 до 30.11.2022 позивач проходив військову службу у Службі безпеки України /а.с. 9/.
10.11.2022 позивача наказом № 1562 ОС/дск Голови Служби безпеки України було звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «б» пункту 61 та підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних сил України. /а.с.43/.
25.11.2022 позивача наказом № 565-ВС/дск начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України виключено зі списків особового складу, звільненого наказом Голови Служби безпеки України від 10.11.2022 № 1562-ОС/дск, з урахуванням часу на здавання посади з 30.11.2022.
Згідно з вказаним наказом загальний страховий стаж на пенсію на 30.11.2022 складає 27 років 07 місяців 23 дні, з них військова служба у календарному обчисленні складає 19 років 05 місяців 05 днів.
Позивач звернувся до відповідача із запитом щодо виплати одноразової грошової допомоги, на який, відповідач листом від 19.09.2022 №16/3027-в повідомив про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Не погодившись з такою відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності  відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», суд першої інстанції виходив з наявності у позивача, як військовослужбовця, що звільнений з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я), досяг на день звільнення зі служби 45-річного віку при загальному страховому стажу 27 років 07 місяців 23 дні, з них військова служба у календарному обчисленні - 19 років 05 місяців 05 днів, права на одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також, суд дійшов висновку, що оскільки зміни до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на період дії воєнного стану в Україні Верховною Радою України не вносилися, одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна виплачуватися у розмірі, встановленому цією статтею.
 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 01.12.2022 по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції вважав їх передчасними, так як на час розгляду судом цієї справи спірна сума позивачу не нарахована та не виплачена.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», від 25.03.1992 № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Згідно з пунктом «а» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі – Закон № 2262-ХІІ) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): а) особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу.
За приписами пункту «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Також, відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Вислуга років обчислюється відповідно до Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17.07.1992 року № 393 (далі - Порядок № 393).
Відповідно до пункту 10 Порядку № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України визначено вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.04.2018 року №515/ДСК, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 року за № 512/31964 (далі – Інструкція).
Пунктом 1 розділу V Інструкції визначено порядок виплати військовослужбовцям Служби безпеки України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, який за своїм змістом дублює положення пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (зі змінами) та частини першої і другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ.
Таким чином, у розумінні вказаних вище правових норм, обов`язковими умовами для набуття військовослужбовцем права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною другою, статті 9 Закону № 2262-ХІІ є: наявність на час звільнення з військової служби права на пенсію за цим Законом; звільнення з військової служби за власним бажанням, через наявність сімейних обставин або інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; наявність вислуги 10 років і більше.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Служби безпеки України від 10 листопада 2022 року № 1562-ОС/дск позивача звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України.
Загальний страховий стаж на пенсію станом на 30.11.2022 складав 27 років 07 місяців 23 дні, з них військова служба у календарному обчисленні складала 19 років 05 місяців 05 днів /а.с.44/.
Колегією суддів встановлено, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ДАВ № 468381 ОСОБА_5 , яка відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 є матір`ю позивача, встановлено інвалідність І групи, безтерміново. Крім того, згідно з випискою із протоколу ЛКК КНП «ЛІЛ 1 рівня м. Горішні Плавні» від 11.08.2022 року за вих. № 189 ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду у зв`язку з загостренням захворювання.

Слід зауважити, що відповідачем визнається, що ОСОБА_1 є особою, яка має необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Однак, відповідач, покликаючись на підстави звільнення ОСОБА_1 відповідно до наказу Служби безпеки України від 10 листопада 2022 року № 1562-ОС/дск, вважає, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки обставини і причини його звільнення визначені вищенаведеними нормами Закону № 2232-ХІІ, а не рішенням Кабінету Міністрів України, як того вимагає частина 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ або частиною 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ.
Колегія суддів зазначає, що підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, а також необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідними медичними висновками медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, яка має право на пенсію за вислугу років за законом відповідно до Закону № 2262-ХІІ, та фактично звільнена з військової служби «через сімейні обставини чи інші поважні причини», а саме у зв`язку із необхідністю догляду постійного за матір`ю, за наявності календарної вислуги років 19 років 05 місяців 05 днів (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ.
Доводи відповідача про те, що Постановою № 413 не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину, як «через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)», є неприйнятними, оскільки абзац 6 Постанови № 413 містить таку обставина для звільнення, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми або ж дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років, отже, цілком відповідає підставі звільнення позивача.
Тобто, умова щодо необхідності звільнення через сімейні обставини або інші поважні причини, передбачені Постановою № 413, дотримана позивачем.
З огляду на те, що частина 2 статті 9 Закону №2262-ХІІ не містять жодних положень щодо заборони чи обмежень виплати вказаної одноразової грошової допомоги звільненим з військової служби в період з моменту оголошення мобілізації та введення військового стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413, обставини звільнення позивача під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, жодним чином не свідчать про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання спірної допомоги.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача щодо того, що право на отримання спірної одноразової грошової допомоги охоплюється статтею 46 Конституції України, та відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, не є таким, що підлягає обмеженню в умовах дії воєнного стану, а відтак відмова відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків його місячного грошового забезпечення лише на підставі того, що позивач звільнився з військової служби в період військового стану є протиправною.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивачем дотримано всі умови, з якими закон пов`язує виникнення у особи права на отримання одноразової грошової допомоги в порядку частини 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ, 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України не здійснивши нарахування і виплату спірної допомоги позивачу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік військової служби, допустило протиправну бездіяльність.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а.
Частиною другою  статті 245 КАС України  передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012,  Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2.11.2011 №13-рп/2011).
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Частиною другою  статті 6 КАС України  передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі “East/West Alliance Limited” проти України” (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією “небезпідставної скарги” та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде саме зобов`язання 5-е Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Щодо наявності підстав для закриття провадження відповідно до пункту 2 частини 1 статті 305 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України підписана Олександром Свириденко, із зазначенням, що останній діє на підставі довіреності, посадової інструкції та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до частини третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. 
Згідно з пунктом 1) частини першої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про Службу безпеки України» систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України. 
Частиною першою статті 10 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що Центральне управління Служби безпеки України відповідає за стан державної безпеки, координує і контролює діяльність інших органів Служби безпеки України. До його складу входять апарат Голови Служби безпеки України та функціональні підрозділи: контррозвідки, військової контррозвідки, контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки, захисту національної державності, боротьби з корупцією і організованою злочинною діяльністю, інформаційно-аналітичний, оперативно-технічний, оперативного документування, слідчий, зв`язку, по роботі з особовим складом, адміністративно-господарський, фінансовий, військово-медичний та інші згідно з організаційною структурою Служби безпеки України. 
Відповідно до організаційної структури Служби безпеки України, 5 управління є структурним підрозділом Центрального управління Служби безпеки України, що підтверджується довідкою від 23 березня 2021 року № 34/647-41, виданою 5-им управлінням, копія якої надана відповідачем до матеріалів справи.
Так, довіреністю від 10.09.2019 № 22/339-Д Служба безпеки України в особі Голови Служби безпеки України Баканова Івана Геннадійовича, який діє на підставі Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ, уповноважено співробітника ОСОБА_6 представляти інтереси та діяти від імені Служби безпеки України, її Центрального управління та Голови Служби безпеки України: в судах з усіма права, передбаченими чинним законодавством України для позивача (крім права зменшення розміру позовних вимог та права відмови від позову), відповідача (крім права визнання позову повністю або частково), кредитора, третьої чи іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі з правом підпису процесуальних документів, одержання рішення, ухвали, постанови, виконавчого документа, оскарження рішень, ухвал, постанов суду у передбаченому чинним законодавством порядку; в органах державної виконавчої служби з усіма правами, які передбачені чинним законодавством України для стягувана і боржника, в тому числі з правом підпису та подання про примусове виконання рішення. 
Вказана довіреність є безстроковою, представництво за нею припиняється у разі її скасування Головою Служби безпеки України. 
Також повноваження представника підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого ОСОБА_6 наділений повноваженнями: вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (здійснювати самопредставництво Служби безпеки України без окремого доручення голови служби безпеки України в судах та органах примусового виконання судових рішень з усіма правами, що надані стороні, кредитору, третій чи іншій особі, яка бере участь у справі) - представник.
Твердження представника позивача про те, що в наявних матеріалах не визначено посадове становище представника відповідача також не відповідають дійсності, оскільки до матеріалів апеляційної скарги було прикладено витяг з посадових інструкцій співробітників 5 управління, згідно якого старшому юрисконсульту 5 управління Свириденку Олександру Михайловичу надається 7 право представляти Службу безпеки України та 5 управління в судах та захищати інтереси Служби безпеки України та 5 управління.
Таким чином, представник відповідача має право діяти в порядку самопредставництва, оскільки вищевказаними документами чітко визначене його право діяти від імені юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) без додаткового уповноваження. Відтак, у колегії суддів не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про закриття апеляційного провадження відповідно до положень статті 305 КАС України.
Посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену в ухвалах від 18.04.2022 по справі №380/6961/20, від 09.06.2023 року по справі №160/12273/22, колегія суддів не приймає, оскільки обставини у цих справах за яких судом касаційної інстанції було надано оцінку щодо самопредставництва органів Служби безпеки України є відмінними від даної справи. Крім того, в силу положень частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах, а не ухвалах Верховного Суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу 5 Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 по справі № 440/11289/22 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій