Справа № 465/6045/20                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/2849/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       03 липня 2023 року                                                          м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,

в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 21939 грн., завдану незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, а також відшкодувати понесені витрати на правничу допомогу в справі про адміністративне правопорушення у розмірі 4990 грн. та витрати на правничу допомогу в даній справі у розмірі 2000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.04.2020 року командиром 1 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Лоштином А.Т. відносно нього ( ОСОБА_1 ) складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), на підставі якого постановою Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 КУпАП, і накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. 
Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року скасовано постанову Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 КУпАП.
Зазначає, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: визнання його винним у порушенні карантинних вимог та накладення на нього стягнення у виді штрафу, розмір якого становив 17000 грн.; звернення до адвоката для надання йому правничої допомоги з метою оскарження судового рішення; участь у провадженні щодо нього, – він зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань та перебування у стані нервового стресу. 
При цьому, позивач покликається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено право особи на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, в тому числі й у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Розмір морального відшкодування позивач обраховує, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з даним позовом (4723 грн.) та кількості місяців і днів (4 місяці і 20 днів) його перебування під судом, що становить 21939 грн., і є, за позицією позивача, гарантованим державою мінімальним розміром такого відшкодування.
Крім того, позивач зазначив, що змушений був звертатися за правничою допомогою для оскарження постанови Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року та поніс у зв`язку з цим значні для нього матеріальні витрати у розмірі 4990 грн., які відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягають відшкодуванню за рахунок держави, а також 2000 грн., сплачені ним за надання правничої допомоги в даній цивільній справі. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Мицика О.В., просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
На переконання апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що сам факт скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не може свідчити про заподіяння йому моральної шкоди та бути підставою для відшкодування моральної шкоди. 
Зазначає, що при вирішенні даного спору судом не враховано висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень). 
Вважає, що їхньою стороною надано достатньо доказів на підтвердження незаконності дій відповідача, проте, суд не дав їм належної правової оцінки. 
Наголошує, що у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань та перебування у стані нервового стресу.
Зазначає, що має право на гарантоване державою мінімальне моральне відшкодування.
09.08.2021 року від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого ст.24 КУпАП, до позивача застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як, відповідно до ст.ст.283, 284 КУпАП, таке питання може бути вирішено лише судом. При цьому, зауважує, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Вважає, що незаконність дій відповідача судами не встановлена, ані при розгляді справи про адміністративне правопорушення, ані при розгляді справи про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року – залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. 
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та у зв`язку з перебуванням одного із членів колегії суддів у відрядженні в період з 26 по 30 червня 2023 року, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20.06.2023 року, є дата складення повного судового рішення – 03.07.2023 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 06.04.2020 року командиром 1 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Лоштином А.Т. відносно ОСОБА_1 складено протокол серії АА №151975 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 44-3 КУпАП (а.с.8).
Відповідно до цього протоколу, ОСОБА_1 06.04.2020 року, близько 14 год. 10 хв., перебуваючи у громадському місці, а саме: у під`їзді житлового будинку по АДРЕСА_1 , знаходився без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, распіратора або захисної маски, та без будь-яких документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, чим порушив вимоги підпунктів 1, 16 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №255 від 02.04.2020 року, чим вчинив правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП.
Постановою Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. у користь держави, а також стягнуто судовий збір в розмірі 420,40 грн. (а.с.9-10).
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року апеляційну скаргу захисника Мицика О.В. задоволено, постанову Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, скасовано, провадження у даній справі відносно нього за ст.44-3 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення (а.с.11).
За загальним правилом, яке міститься у статті 23 ЦК України, особа має право  на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,  у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон №266/94-ВР).
Згідно зі  статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Так, частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.
Разом з тим, частиною другою статті 1176 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Так, зокрема, пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Пунктом 5 статті 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону, відшкодування моральної шкоди, передбачене пунктом 5 статті 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
За положеннями частини п`ятої та шостої статті 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Частиною другою статті 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. 
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Однак, положення частини третьої статті 13 Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення діють загальні правила відшкодування моральної шкоди.
Отже, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Такі висновки в повній мірі відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Разом з тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 158/272/21 (провадження № 61-12280св21), зазначено, що «цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду».
В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків.
Отже, за встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення дає підстави для кваліфікації дій відповідача, як незаконних, та для відшкодування позивачу за рахунок держави моральної шкоди відповідно до загальних правил даного виду відшкодування, а тому, з урахуванням: характеру правопорушення; тривалості вимушених змін для позивача: з 06.04.2020 року (складення протоколу про адміністративне правопорушення) і до 26.08.2020 року (скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності із закриттям провадження у справі); необхідності докладання позивачем зусиль по доказуванню незаконності притягнення його до адміністративної відповідальності та для відновлення порушених прав, що призвело до моральних страждань; наслідки порушення – відсутність виконання постанови щодо сплати штрафу, що в сукупності дає підстави для висновку про присудження позивачеві моральної шкоди у розмірі 5000 грн., який буде відповідати вимогам розумності та справедливості. 
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції Національної поліції України.
У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктів 13, 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року, відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року.
Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків.
Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16).
Щодо відшкодування сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в справі про адміністративне правопорушення, то колегія суддів виходить з наступного.
Механізм повернення особі, яку незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, понесених витрат на правничу допомогу, чинний КУпАП не передбачає. 
В даному випадку необхідно застосовувати Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктом 4 частини першої статті 3 якого передбачено, що відшкодуванню підлягають суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону, відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, передбачене пунктом 4 статті 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат з надання правничої (юридичної) допомоги у справі про адміністративне правопорушення (справа №461/3293/20) позивач долучив договір №459 від 14.07.2020 року, акт виконаних робіт від 20.08.2020 року та квитанцію від 28.08.2020 про сплату 4990 грн. 
Отже, витрати, понесені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у справі про адміністративне правопорушення є документально підтвердженими, а тому, ураховуючи наведені вище норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягають відшкодуванню у повному обсязі за рахунок коштів державного бюджету.
З наведених вище мотивів, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме: стягнення у користь позивача за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача по притягненню позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, в розмірі 5000 грн. та відшкодування коштів на суму 4990 грн., сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в справі про адміністративне правопорушення.
Питання про розподіл судових витрат в даній справі суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.
Так, зокрема, частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви (840 грн. 80 коп.), апеляційної скарги (1261 грн. 20 коп.) та касаційної скарги (1681 грн. 60 коп.), такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, пропорційно до задоволених вимог (37%), у розмірі 1399 грн. 93 коп., решта судового збору на суму 2383 грн. 67 коп. компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Щодо вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в даній справі в розмірі 2000 грн., то такі є обґрунтовані і підтверджені документально.
Зокрема, в матеріалах справи містяться докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу: договір про надання правової допомоги №555 від 08.09.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і партнери», відповідно до якого правова допомога надається клієнту у цивільній справі про відшкодування моральної шкоди; акт виконаних робіт від 09.09.2020 року; квитанція від 18.09.2020 про сплату 2000 грн.
На переконання колегії суддів, вказаний розмір витрат відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.
Разом з тим, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача за наслідками розгляду справи апеляційним судом, понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 740 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись: ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, в розмірі 5000 гривень.
Стягнути з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 кошти, сплачені у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в справі про адміністративне правопорушення №461/3293/20, в розмірі 4990 гривень.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в розмірі 1399 гривень 93 копійок.
Судовий збір у розмірі 2383 гривень 67 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 740 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 липня 2023 року.

Головуючий                                  С.М. Бойко 

Судді:                                          С.М. Копняк 

                        А.В. Ніткевич