Справа № 354/263/21 
Провадження № 22-ц/4808/1114/23 
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк  М. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.,
з участю секретаря                Працун В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду від 11 липня 2023 року, у складі судді Остап`юк М.В., у справі за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити житловий будинок,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Гайтанюк М.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити житловий будинок.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що позивачка є співвласницею житлового будинку по АДРЕСА_1 : половина цього будинку належить їй, а інша половина - її матері ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_1 є колишнім чоловіком її дочки ОСОБА_4 . У період шлюбу останні проживали у цьому житловому будинку разом із нею. У січні 2018 року шлюб між її дочкою та відповідачем розірвано. Однак, після розірвання шлюбу відповідач надалі залишився проживати у цьому житловому будинку та займає п`ять кімнат мезоніну будинку. З моменту припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між її дочкою та відповідачем, позивачка та відповідач є фактично чужими людьми, які проживають в одному житловому будинку, що належить позивачці. 
Оскільки шлюбні відносини між дочкою позивачки та колишнім зятем припинені, відповідач не є членом сім`ї для позивачки, а тому остання вважає за необхідне припинити право користування ОСОБА_1 спірним житловим будинком з подальшим зобов`язанням його виселитися з нього, оскільки його проживання порушує її права на вільне володіння та користування будинком. Відповідач спільним побутом із дочкою позивачки не пов`язаний, з часу припинення шлюбних відносин, колишній зять участь в утриманні будинку не бере, комунальні платежі не сплачує. Крім того, їй відомо, що останній придбав квартиру у житловому комплексі « ОСОБА_5 », розташованому у АДРЕСА_1 , на купівлю якої позивачка позичила йому 15 000 тисяч доларів США, і право власності на яку оформив на іншу особу. ОСОБА_2 неодноразово просила відповідача звільнити її житловий будинок, однак останній не бажає цього робити, до придбаної квартини не переїжджає, уникає позивачку різними способами, заходячи в будинок з іншого входу. 
Своїми діями ОСОБА_1 порушує право позивачки у повному обсязі користуватися належним їй житловим будинком. Вважає, що оскільки Відповідач ще з 2018 року перестав бути членом її сім`ї, то його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Рішенням Яремчанського міського суду від 11 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити житловий будинок - задоволено.
Припинено право користування ОСОБА_1 житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано   ОСОБА_1 звільнити житловий будинок.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення суду незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідач протягом тривалого часу починаючи з 07.12.2006 і по сьогодні зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку, іншого житла не має, не є таким, що самоправно вселився в житлове приміщення. Припинення сімейних відносин з власником житлового будинку не позбавляє його права на користування займаним приміщенням. 
Вважає, що судом першої інстанції не застосовано висновків суду виловлених Великою Палатою Верховного суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 також не застосовано практики ЄСПЛ.
Рішення суду першої інстанції не містить обґрунтувань законності, необхідності та співрозмірності втручання у право відповідача на повагу до житла, дотримання справедливого балансу.
Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог та не прийняв процесуальне рішення з приводу заяви позивача про зміну позовних вимог від 28.09.2021, чим порушив ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 189 ЦПК України.
Судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статей 391, 405 та 406 ЦК України, оскільки при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими в часі, тому і житлові права мають розглядатися як постійні.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що доводи апеляційної скарги не відповідають обставинам справи. Суд обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач спільним побутом із позивачкою ОСОБА_2 , третьою особою ОСОБА_3 , та з колишньою дружиною ОСОБА_4 , яка є дочкою позивачки та онукою третьої особи - не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу, тому в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити.
В судовому засіданні в режимі відео конференції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечила доводам апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
       Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спільним побутом із позивачкою ОСОБА_2 , третьою особою ОСОБА_3 , та з колишньою дружиною ОСОБА_4 , яка є дочкою позивачки та онукою третьої особи - не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
З таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 10.06.2006 між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_4 взяла прізвище « ОСОБА_9 ».
Рішенням Яремчанського міського суду від 26 січня 2018 року шлюб між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 12).
ОСОБА_4 є дочкою позивачки ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.07.2007, позивачка ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку в АДРЕСА_1 , співвласником іншої половини будинку є її мати - третя особа по справі ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
З 07.12.2006 по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований та постійно мешкає у будинку АДРЕСА_1 .
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України  вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17-ц (провадження N 14-64цс20).
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Судом встановлено, що з 07.12.2006 по теперішній час відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та постійно мешкає у будинку АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача, а саме як чоловік ОСОБА_4 до розірвання шлюбу між ними на підставі рішення Яремчанського міського суду від 26 січня 2018 року.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом установлено, що відповідач проживав у спірному житловому будинку доволі тривалий час з 2006 року. 
Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок загальною площею 229,0 м.кв. та житловою площею 95.5 м.кв., баня та літня кухня (а.с. 16-19). 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно відповідача станом на 05.08.2021 відсутні відомості щодо належних ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна (а. с. 60).
Крім того, відповідачем надано розписку ОСОБА_4 щодо отримання нею грошей за оплату електроенергії за частину будинку, де він проживає, 30 березня 2021 отримала 4770 грн, 04 серпня 2021 - 2776 грн, що підтверджує його проживання у спірному житловому будинку та плату за користування електроенергією.
У позові ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 придбав квартиру в житловому комплексі « ОСОБА_5 », однак доказів щодо таких обставин не надано. Так, відповідно до відповіді Директора ПФ «Галицький двір» №01/28 від 28.10.2021 року багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 не зданий в експлуатацію, а тому проживати в квартирах неможливо. Доказів щодо наявності в ОСОБА_1 іншого житла матеріали справи не містять.
Також не заслуговують на увагу посилання позивачки на те, що вона позичила відповідачу 15000 доларів США на придбання квартири, оскільки такі не підтверджені жодними доказами.
Суд першої інстанції належно не з`ясував обставини у справі й дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 та зобов`язання звільнити вказаний житловий будинок. 
Вирішуючи спір, колегія суддів, надавши правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки позивачка не надала належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Так відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку, тривалий час проживає в ньому, іншим житловим приміщенням не забезпечений, що стороною позивача не спростовано.
При цьому права позивачки у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, ОСОБА_2 дала згоду на реєстрацію ОСОБА_1 в житловому приміщенні, знала про проживання в ньому відповідача, у якого відсутнє інше житло. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог частин 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану рішення суду ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-383, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Яремчанського міського суду від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити житловий будинок - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                               О.О. Томин