Номер провадження: 22-ц/813/1807/23 
Справа № 523/16752/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.,
               за участю:
               секретаря                 Хухрова С.В.,
               представника відповідача – ОСОБА_1 ,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ушакова Олексія Олександровича на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна, про визнання заповіту недійсним, 

                                                  встановив:              

27.11.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова О.В., та змінивши вимоги, просила визнати заповіт ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинений від її імені 01.06.2018 року, недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спадкодавцю ОСОБА_4 за життя належала кв. АДРЕСА_1 . 
01.06.2018 року ОСОБА_4 заповідала спірну квартиру ОСОБА_3 , яка мешкала у одній із кімнат в зазначеній квартирі з 2016 року за договором піднайму.        
У позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що:
- за декілька місяців до смерті ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Одеський центр з профілактики та боротьби з СНІДом», була дуже хвора на ВІЧ, який вплинув на її психічний стан;
-заповіт, який зробила ОСОБА_4 , був датований 01.06.2018 року, за десять днів до її смерті;
-враховуючи фізичний стан ОСОБА_4 на час датування заповіту 01.06.2018 року дає можливість допустити, що він робився на квартирі ОСОБА_4 ;
-за місяць до своєї смерті ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 сповістили ОСОБА_2 , що вони робили довіреність на оформлення на ОСОБА_4 субсидії, в якому стоїть підпис нібито зроблений ОСОБА_4 ;
-також оглянувши заповіт, позивач стверджувала, що підпис ОСОБА_4 , який зроблений у заповіті від 01.06.2018 року не ідентичний підпису ОСОБА_4 у довіреності від 28.03.2018 року, які абсолютно різні по каліграфії, з яких незрозуміло який документ підписувала ОСОБА_4 , а який від її імені підписала невстановлена особа, у зв`язку з чим є необхідність у призначені та проведенні судової почеркознавчої експертизи, на предмет встановлення факту написання підпису ОСОБА_4 у заповіті нею самою або іншою особою від її імені.
Таким чином, позивачка вважала, що через хворобу її племінниця ОСОБА_4 , не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями, у зв`язку з чим підпис на заповіті від 01.06.2018 року був зроблений від імені ОСОБА_4 іншою особою, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (т.1, а.с.215-218).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2021 року, ухвалення нового судового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

       Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника відповідача – ОСОБА_1 ,колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 76-80), у тому числі ОСОБА_2 – через свого представника адвоката Ушакова О.О. (т.2, а.с.77), однак до суду не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, за виключенням представника відповідача – ОСОБА_1 .

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції майже 2 роки (т.12, а.с. 14-15), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанціїза участю представника відповідача – ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи.
З цих підстав, а також враховуючи, що причини неявки в судове засідання адвоката Ушакова О.О. є неповноважними, колегія суддів також відмовила в задоволенні заяви адвоката Ушакова О.О. про відкладення розгляду справи (т.2, а.с.85-86).
Разом з тим, колегією суддів врахований лист приватного нотаріуса ОМНО Михайлової О.В. від 31.05.2023 року № 33/02-14 про слухання даної цивільної справи у її відсутність (т.2, а.с.81-82).
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2018 року позивачка ОСОБА_2 , як єдиний законний спадкоємець звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, державний нотаріус повідомив, що спадкова справа вже заведена на підставі заповіту ОСОБА_4 від 01.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі – приватним нотаріусом ОМНО) Михайловою О.В.

У зв`язку з цим, 18.07.2018 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини до зазначеного приватного нотаріуса ОМНО Михайлової О.В.

Судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_4 , якій, зі слів позивачки, вона весь час надавала матеріальну допомогу у зв`язку з її хворобою на ВІЧ, за півтора місяці до своєї смерті, склала заповіт, в якому належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заповідала своїй квартирантці, ОСОБА_3 - відповідачу по справі, яка з 2016 року за договором піднайму мешкала в одній із кімнат у належній ОСОБА_4 квартирі.        
Після отримання судом копії спадкової справи, заведеної на підставі заповіту ОСОБА_4 від 01.06.2018 року приватним нотаріусом Михайловою О.В., 27.11.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним по вищевказаним підставам.

Тобто, таким чином позивач вважала, що через хворобу, її племінниця ОСОБА_4 не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями, у зв`язку з чим підпис на заповіті від 01.06.2018 року був зроблений від імені ОСОБА_4 іншою особою, що і стало причиною звернення із позовом до суду.

З підстав викладеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Разом з тим, суд дійшов правильного висновку про те, що за змістом ст. 1257  ЦК України існує вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Колегія суддів зазначає, що питання щодо заповіту, як одностороннього правочину регулюються загальними правилами ЦК України щодо недійсності правочинів. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
З змістом ст. 247 ЦК України форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.
З огляду на викладенні обставини, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не мають доказів, які б слугували підставою для визнання спірного заповіту недійсним.

Звертаючись до суду з даним позовом, її заявник ОСОБА_2 ставила питання про недійсність правочину, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що при підписанні заповіту її племінниця ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та керувати ними через тяжку хворобу.
Однак, ознайомившись із текстом заповіту, вона дійшла висновку, що він підписаний не ОСОБА_4 , а іншою невідомою особою, а тому ставила питання (заявляла клопотання) про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено.
Заявляючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2  адвокат Ушаков О.О.заявив клопотання про призначення у справі посмертної судової медико-психіатричної експертизи (т.1, а.с.243-245), в задоволенні якого ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.06.2023 року, повний текст якої виготовлений 30.06.2023 року, було відмовлено (т.2, а.с.92-94).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що волевиявлення ОСОБА_4 , через свою хворобу, вчинені не нею особисто, оскільки підписи у довіреності та заповіті різні по каліграфії, тому підпис в заповіті від 01 червня 2018 року зроблений не від імені ОСОБА_4 , то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жодними належними та допустимими доказами ці доводи не доведені.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ушакова Олексія Олександровича залишити без задоволення. 
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький