ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3237/23 Справа № 211/2573/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №211/2573/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року (суддя Сарат Н.О., повний текст судового рішення складено 22 грудня 2022 року),

в с т а н о в и в :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати, свої вимоги обґрунтовував тим, що він по теперішній час працює монтером колії 4-го розряду у структурному підрозділі «Криворізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КДЛ. У 2022 році йому надавалась щорічна тарифна відпустка, тому ОСОБА_1 звертався із заявою до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до пункту 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Проте, в порушення умов колективного договору ОСОБА_1 не надано матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні. Крім того, у зв`язку з неотриманням матеріальної допомоги на оздоровлення він має право на компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини в порядку, передбаченому Законом України № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Просив суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену частку заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 6500 грн та компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою частки заробітної плати в сумі 366,28 грн, що розрахована станом на жовтень 2022 року.  
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2022 рік в сумі 6500,00 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 544,18 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
З вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що після відкриття провадження у справі позовну заяву було залишено без руху. При цьому, ухвала про продовження розгляду справи не виносилась. Також в процесі розгляду справи змінено предмет позову, з позовної заяви немайнового характеру «зобов`язати вчинити певні дії» на позовні вимоги майнового характеру «стягнути суму». При цьому жодної заяви про зміну предмету позову відповідачу не направлялося, що позбавило його процесуальної можливості надати обґрунтований відзив на змінений позов. Також посилається, що пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, було визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, з урахуванням положень статей 203 та 215 ЦК України умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІІ в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у постановах Верховного Суду у справах №200/9195/19, №377/424/17. Також матеріальна допомога на оздоровлення за своєю природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, крім того, зазначені суми взагалі не були нараховані, тобто позовні вимоги не підпадають під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», у зв`язку з чим вимога про стягнення компенсації не підлягає задоволенню. Також, у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, оскільки обов`язковими умовами для їх застосування є нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів, порушення встановлених строків їх виплат, затримка виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців, зростання цін на споживчі товари, тарифи і послуги та доходи не повинні носити разовий характер. В даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було. Спірні суми матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу не були нараховані взагалі, що також підтверджує безпідставність застосування судом зазначених вище нормативних актів.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 працює монтером колії у структурному підрозділі «Криворізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с. 10).
Згідно із довідкою про надані відпустки працівникам СП «Криворізька дистанція колії» АТ «Українська залізниця» Гурову А.П. надавалась відпустка в період з 25 травня 2022 року по 17 червня 2022 року (а.с. 15).
Пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки зазначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Згідно із пунктом 1.4 Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу.
Пунктом 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2012 рік зазначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 12-14).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24 жовтня 2011 року. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що, зважаючи на порушення строків виплати належних позивачу сум, він має право на компенсацію втраченої частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини в порядку, передбаченому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159. 
Проте, таке рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
Згідно із статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно статті 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини 2 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Як вбачається з матеріалів справи, в пункті 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки зазначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Згідно із пунктом 1.4 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.
В той же час, відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією на території України введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду справи.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в України» зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже, положення Законом України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
З копії із Витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вбачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».
Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.1.16 колективного договору, їх призупинення відповідачем відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасованим, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, в тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.
Таким чином, виплати позивачеві було призупинено, тому звернення позивача з цієї підстави до суду не позбавляє останнього після закінчення воєнного стану звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок. 
Суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не звернув уваги на вказані обставини.
=Оскільки, позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є похідною від позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, тому питання про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Українська залізниця» про те, що суд першої інстанції, прийнявши наданий позивачем розрахунок компенсації втраченої частини доходів (після виконання ухвали без руху від 17 жовтня 2022 року) змінив предмет позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік та виплата компенсації, втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум матеріальної допомоги на оздоровлення.
З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2022 року (вже після відкриття провадження у справі), суд першої інстанції постановив ухвалу про залишення позову без руху для проведення позивачем розрахунку виплат компенсації втраченої частини доходів в порядку, передбаченому Законом України №2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту ІСЦ у відсотках із зазначенням суми такої компенсації.
На виконання ухвали суду, 17 жовтня 2022 року позивачем суду надано обґрунтований розрахунок сум за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту ІСЦ у відсотках з зазначенням суми такої компенсації станом на липень 2022 року, яка склала 366,28 грн (а.с. 36).
При цьому, 06 вересня 2022 року відповідачем суду направлено відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача виклала свою позицію з приводу заявлених позовних вимог і просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.
Отже, на час подачі відзиву на позов відповідач був обізнаний з вимогами позивача про стягнення недоплаченої частини матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік та компенсації втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум, однак без визначення розміру компенсації. Отже, колегія суддів вважає, що позивач, виконавши ухвалу суду та надавши відповідний розрахунок компенсаційних виплат, не змінив предмет позову, а привів позовну заяву у відповідність вимогам статті 185 ЦПК України.
Суд першої інстанції, отримавши заяву про усунення недоліків у відповідності з положеннями частини 12 статті 187 ЦПК України повинен був постановити ухвалу про продовження розгляду справи, що судом першої інстанції зроблено не було, проте, таке порушення норм цивільного процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у своєму рішенні суд помилково посилався на пункт 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, яким встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. На вказаний пункт договору також помилково посилається і АТ «Українська залізниця» у своїй апеляційній скарзі.
В той час як суд мав посилатися на пункт 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, який міститься в матеріалах справи, та відповідно до якого матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Зазначені пункти різних договорів є аналогічними, а тому вказана помилка суду першої інстанції не впливає на наслідки розгляду справи.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати.
За таких обставин рішення суду першої інстанцій не відповідає вимогам закону та суперечать обставинам, що мають значення для справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції на підставі статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Від сплати судового збору за подання позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачів звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».
Тому, АТ «Українська залізниця» має бути компенсовано за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 1488,60 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця», ЄДРПОУ 40081237, за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 1488,60 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.

Судді                                                                         І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста