Постанова                                                            Іменем України
26 липня 2023 року 
м. Київ
справа № 462/8944/21
провадження № 61-261св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчук В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Михальська Ольга Зіновіївна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Янчак Павло Олександрович, на постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., 
Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Михальська О. З., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та ОСОБА_3 
02 жовтня 2018 року зареєстрували шлюб. Позивач 02 грудня 2021 року отримала лист від приватного нотаріуса, з якого дізналася, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що вона як дружина ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги, тому має право на спадщину, проте нею не подано відповідної заяви протягом шести місяців з  часу відкриття спадщини з поважних причин. Спадкоємцем майна померлого є також дочка спадкодавця від першого шлюбу - ОСОБА_2 , 2003 року народження.
Позивач є тяжко хворою особою, згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 15 серпня 2019 року № 294967 має першу групу інвалідності та потребує стороннього догляду, догляд здійснює сестра.  ОСОБА_1 не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Спілкування позивача з чоловіком було утруднене через її поганий стан здоров`я, спільні знайомі з нею не спілкувалися.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк три місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала суду жодного доказу поважності причини пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Встановлення інвалідності першої групи не позбавляє здатності на подання заяви про прийняття спадщини. На лікуванні у медичному закладі позивач не перебувала, тому відсутні підстави для висновку, що інвалідність позивача була об`єктивною та непереборною перешкодою, з якою закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Крім того, незнання про смерть спадкодавця як причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки сама по собі ця обставина без встановлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність причин пропуску зазначеного строку.
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну ОСОБА_1 задоволено, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач була позбавлена можливості самостійно звернутись у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не могла це зробити самостійно через свій стан здоров`я, а також з огляду на те, що вони проживали окремо на час смерті її чоловіка, так як  ОСОБА_1 потребувала постійного стороннього догляду, який їй  ОСОБА_3 не надавався, 
а надавався її сестрою, у зв`язку із чим не знала про його смерть. Суд апеляційної інстанції вважав, що за обставинами справи, яка переглядається, є об`єктивні та непереборні причини, які склали істотні труднощі в поданні заяви про прийняття спадщини протягом визначеного законодавством строку, відтак наявні правові підстави для визначення додаткового строку у   три місяці для подання відповідної заяви. Наслідком захворювання позивача є неможливість фізично пересуватися, рухатися, порушення координації рухів. 
При цьому колегія суддів апеляційного суду врахувала, що позивач пропустила незначний строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, який закінчився 21 серпня 2021 року. З позовом до суду позивач звернулася 04 грудня 2021 року, через два тижні після повідомлення від приватного нотаріуса про те, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Янчак П. О., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Львівського апеляційного суду 
від 19 грудня 2022 року та залишити в силі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 жовтня 2022 року.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені 
пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Відповідач зазначає, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду України 
від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц, від 06 лютого 2019 року 
у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, 
від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 17 жовтня 2019 року 
у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, 
від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603, від 07 липня 2021 року у справі 
№ 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18, 
від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц, від 20 жовтня 2021 року 
у справі № 940/1187/20, від 25 травня 2022 року у справі № 459/2973/18, 
від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно прийняв докази, які не були подані до суду першої інстанції. Апеляційний суд, приймаючи такі докази, не мотивував свій висновок про це в установленому ЦПК України порядку. Водночас зазначені докази не підтверджують обставин щодо неможливості позивача прийняти спадщину у спірний період. Сама по собі наявність у позивача першої групи інвалідності не може визнаватись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували б те, що встановлена позивачу перша група інвалідності спричинила обмеження життєдіяльності настільки, що вона була позбавлена здатності на подання заяви про прийняття спадщини, зокрема, поштою. Позивач обґрунтувала неможливість вчасного звернення до нотаріуса лише посиланням на обставини встановлення їй інвалідності першої групи. Позивач мала можливість подати належно оформлену заяву нотаріусу, направивши її поштою, але такі дії нею теж не вчинялися.
Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що стан здоров`я позивача був настільки важкий, що перешкоджав їй у своєчасній реалізації спадкових прав. Апеляційний суд на власний розсуд витлумачив долучені на стадії апеляційного розгляду медичні виписки та вказав про неможливість позивача фізично пересуватись і рухатись. 
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на її безпідставність, тому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. Зазначала, що вона є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду.
Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.
Провадження у суді касаційної інстанції 
04 січня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Янчак П. О., звернулася до Верховного Суду через систему «Електронний суд» 
з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду 
від 19 грудня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 06 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Янчак П. О., на постанову Львівського апеляційного суду 
від 19 грудня 2022 року.
13 березня 2023 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 22 червня 2023 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 02 жовтня 2018 року зареєстрували шлюб.
ОСОБА_3 , який постійно проживав у квартирі 
АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями є ОСОБА_1 (дружина) та  ОСОБА_2 (дочка від першого шлюбу).
ОСОБА_2 05 квітня 2021 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого ОСОБА_3 . Приватним нотаріусом заведено спадкову справу.
Приватний нотаріус 23 листопада 2021 року скерувала позивачу повідомлення про те, що вона є спадкоємцем першої черги, однак нею не подано заяву про прийняття спадщини протягом встановленого строку. Позивачу роз`яснено, що якщо у неї є підстави для продовження строку для прийняття спадщини або має місце факт звернення в суд про продовження строку для прийняття спадщини, то про це необхідно повідомити приватного нотаріуса у строк до 15 грудня 2021 року. У разі, якщо позивач не з`явиться до приватного нотаріуса, свідоцтво про право на спадщину буде видано іншому спадкоємцю за законом.
З позовом у цій справі ОСОБА_1 звернулася до суду 07 грудня 2021 року та проінформувала про це приватного нотаріуса.
Приватний нотаріус 09 лютого 2022 року повторно скерувала позивачу повідомлення аналогічного змісту, як і повідомлення від 23 листопада 
2021 року.
ОСОБА_1 проживала на день смерті ОСОБА_3 та на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій у квартирі 
АДРЕСА_2 . 
Відповідно до довідки МСЕК від 15 серпня 2019 року серії 12 ААБ № 294967 при повторному огляді ОСОБА_1 встановлено інвалідність першої групи загального захворювання безтерміново. У довідці МСЕК зазначено, що інвалід потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого позивачу встановлено такий діагноз: розсіяний склероз, вторинно-прогресуючий перебіг у вигляді центрального тетрапарезу, біль вираженого в нижніх кінцівках, мозочкової атаксії, вираженого порушення функцій координації рухів та ходи. На час надання виписки (квітень 2019 року) пацієнт хворіє 
17 років. Вказаний діагноз підтверджено консультацією невропатолога 
у грудні 2022 року.
Апеляційний суд встановив, що позивач була позбавлена можливості самостійно звернутись у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не могла це зробити через свій стан здоров`я, потребувала постійного стороннього догляду, який їй чоловіком не надавався, а надавався її сестрою.
Наслідком захворювання позивача є неможливість фізично пересуватися, рухатися, порушення координації рухів. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - 
ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини 
право на спадкування за законом одержують особи, визначені 
у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За цією статтею поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані 
з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08  червня 
2023 року у справі № 585/2163/22.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 вказувала, що не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, оскільки вона є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Встановлено, що відповідно до довідки МСЕК від 15 серпня 2019 року 
серії 12 ААБ № 294967 при повторному огляді ОСОБА_1 встановлено інвалідність першої групи загального захворювання безтерміново. У довідці МСЕК зазначено, що інвалід потребує постійного стороннього догляду.
Апеляційний суд також встановив, що у спірний період позивач потребувала постійного стороннього догляду, який надавався сестрою. Наслідком захворювання позивача є неможливість фізично пересуватися, рухатися, порушення координації рухів.
Законодавство не встановлює конкретного переліку поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, і такі причини оцінюються судом на власний розсуд в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 
2022 року у справі № 341/2260/21.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, 
що позивач була позбавлена можливості самостійно звернутись 
у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, через незадовільний стан здоров`я,  ОСОБА_1 потребувала постійного стороннього догляду.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що за обставинами справи, яка переглядається, є об`єктивні та непереборні причини, які створили істотні труднощі в поданні заяви про прийняття спадщини протягом визначеного законодавством строку, відтак наявні правові підстави для визначення додаткового строку у три місяці для подання відповідної заяви. 
При цьому колегія суддів апеляційного суду правильно врахувала, що за встановлених у справі обставин позивач пропустила незначний строк для прийняття спадщини (менше чотирьох місяців), а з позовом у цій справі звернулася через два тижні після повідомлення від приватного нотаріуса про те, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц, 
від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року 
у справі № 913/632/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, 
від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року 
у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, 
від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі 
№ 405/2098/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц, 
від 20 жовтня 2021 року у справі № 940/1187/20, від 25 травня 2022 року у справі № 459/2973/18, від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22, враховуючи наступне.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не 
будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Предметом первісних вимог у справі № 6-1320цс17 є визнання заповіту недійсним, а зустрічного позову - надання додаткового строку для прийняття спадщини. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ні на час складання заповіту, ні на час смерті заповідача позивачу за зустрічним позовом не було відомо про існування заповіту, він дізнався про це лише після звернення з первісним позовом про визнання його недійсним. Скасовуючи судові рішення в частині вирішення зустрічного позову, Верховний Суд України у постанові від 23 серпня 2017 року вказував, що суд апеляційної інстанції не дослідив чи вчиняв державний нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик позивача за зустрічним позовом як спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.
Заявляючи вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач у справі № 459/295/16 вказував, що він проживає в іншій країні, спілкувався із покійним вкрай рідко, виключно 
у телефонному режимі, відтак йому не було відомо про смерть брата; зазначав, що протягом 2014 року та 2015 року намагався зв`язатися з братом, однак його спроби виявилися марними, дружина спадкодавця також не повідомила про відкриття спадщини, про факт смерті він дізнався лише 
у кінці 2015 року. Постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року залишено без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову. Касаційний суд вказував, що позивач пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини в зв`язку з тим, що йому не було відомо про смерть спадкодавця, але одна ця обставина не має характеру об`єктивної та не є підставою для задоволення позовних вимог.
У справі № 766/14595/16 позивач за первісним позовом просив визначити додатковий строк на прийняття спадщини, а позивач за зустрічним 
позовом - усунути відповідача за зустрічним позовом від права на спадкування. Первісні позовні вимоги мотивовані тим, що строк для прийняття спадщини після смерті батька пропустив з поважних причин, оскільки у зв`язку з особливістю роботи з 05 травня 2016 року перебував на території села Більшовик Голопристанського району Херсонської області та був позбавлений можливості своєчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з тяжкою хворобою спадкодавець тривалий час знаходився у безпорадному стані, вона самостійно здійснювала догляд за ним, допомогу надавали чужі люди, у той час як син самоусунувся від будь-якої допомоги батьку, як матеріальної, так і іншої, хоча мав таку можливість та знав про діагноз батька. Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року залишено в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови в   задоволенні зустрічного позову залишено без змін. Касаційний суд вказував, зокрема, що позивач за первісним позовом знав про смерть батька та не був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса до відрядження або надіслати на адресу нотаріуса заяву про прийняття спадщини під час відрядження; крім того, не довів, що у період з 01 червня 2016 року 
до 01 жовтня 2016 року він безвиїзно знаходився у селі Більшовик Голопристанського району Херсонської області, відстань від якого до                   міста Херсона (місце відкриття спадщини) становить близько 94 км.
Позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у справі № 487/2375/18 мотивовані тим, що про смерть батька спадкоємець дізналась лише у 2018 році через намагання родичів померлого приховати таку інформацію, спадкоємець помер у місті Ладижині Вінницької області, а позивач проживає разом з родиною у місті Києві, має на утриманні трьох малолітніх дітей, двоє з яких народились після смерті батька, труднощі, пов`язанні з вагітністю, пологами, доглядом за новонародженими дітьми та їх систематичні хвороби, зокрема, перебування на стаціонарному лікуванні, унеможливлювали її виїзд за межі місця фактичного проживання. Постановою Верховного Суду від 30 січня 2020 року залишено без змін судові рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційний суд погодився з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.      
Заявляючи вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач у справі № 450/1383/18 свої вимоги мотивував тим, що: про наявність заповіту після смерті батька йому стало відомо вже після спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, тому із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини він звернувся з пропуском строку; пропущення такого строку викликано його необізнаністю про наявність заповіту; він не міг знати про наявність заповіту, оскільки ще в  малому віці разом з матір`ю переїхав жити до міста Одеси, а з батьком майже не спілкувався; необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є об`єктивною та поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Постановою Верховного Суду від 31 січня 2020 року залишено без змін судові рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційний суд вказував, що позивач у шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини ані за законом, ані за заповітом, а його доводи щодо поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини не є такими, 
які б свідчили про об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкоємця щодо подання у передбачений законом термін заяви про прийняття спадщини.
Предметом позовних вимог у справі № 940/1187/20 є визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позов мотивовано тим, що: після смерті матері позивача відкрилася спадщина до складу якої входить право на земельні ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва та на інше майно; спадщину прийняла сестра позивача, оформивши спадкові права на підставі заповіту матері. Позивач вказував, що має хворобу, внаслідок якої йому встановлено першу групу інвалідності безстроково, через хворобу він не може ходити, обмежений у пересуванні і  потребує постійного стороннього догляду, на час відкриття спадщини і на цей час проживає на значній відстані від спадкового майна. Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року залишено без змін судові рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційний суд вказував, що: позивачем не надавалися докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, хворобою, лікуванням; у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, що підтверджували б те, що встановлена йому перша група інвалідності спричинила обмеження його життєдіяльності настільки, що він був позбавлений здатності на подання заяви про прийняття спадщини поштою; суди попередніх інстанцій правильно врахували, що позивач звернувся із цим позовом у вересні 
2020 року, тобто за спливом більше шести років з дня смерті спадкодавця; позивач не довів наявність непереборних перешкод, які впливали протягом тривалого часу на можливість подання заяви про прийняття спадщини.  
Заявляючи вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач у справі № 459/2973/18 свої вимоги мотивував тим, що: на день смерті матері йому не було відомо про необхідність подання заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців у зв`язку з тим, що така необхідність з`явилася тільки у 2017 році після набрання рішенням Червоноградського міського суду Львівської області 
від 15 квітня 2016 року законної сили, просив врахувати місце його постійного проживання в Республіці Польща. Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року скасовано судові рішення про задоволення позову, ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. Касаційний суд зазначив, що сам по собі той факт, що позивач був одноособовим власником спірної квартири та тривалий час перебував в Республіці Польща, не свідчить про існування об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.
Отже, переглядаючи судові рішення у справах № 6-1320цс17, № 459/295/16, № 766/14595/16, № 487/2375/18, № 450/1383/18, № 940/1187/20, 
№ 459/2973/18 та у цій справі № 462/8944/21 суди виходили з доводів позовних вимог, конкретних обставин справи та доказової бази, з  урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Висновки судів не є суперечливими.
У справі № 916/3130/17 Одеська митниця звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення збитків, які становлять вартість втраченого майна за договорами відповідального зберігання, а також витрати на оплату послуг з незалежної оцінки вартості майна. Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року залишено без змін судові рішення, якими у задоволенні позову відмовлено. Касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем не доведено втрату або пошкодження з вини відповідача майна, переданого на зберігання за спірними договорами, а отже не доведено наявності в діях останнього усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення як необхідної передумови для застосування заходу відповідальності за невиконання зобов`язання у вигляді відшкодування збитків.
Керівник місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства молоді та спорту України звернувся до суду з позовом до міської ради і банку у господарській справі № 913/632/17 про визнання недійсними пунктів рішення міської ради про заходи, спрямовані на отримання кредиту комунальним підприємством, а також договору іпотеки. Водночас прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності. Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року скасовано судові рішення, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд вказував, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цього спору.
Предметом позовних вимог міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю у господарській справі № 922/393/18 є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.  Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року залишено без змін судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову. Касаційний суд погодився 
з висновками судів про те, що земельна ділянка за період, за який позивачем нараховується до стягнення сума безпідставного збагачення у вигляді несплаченої орендної плати, не була сформована як об`єкт права, оскільки вона не мала визначених меж, кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру.
У справі № 704/192/18 фізична особа звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення боргу та пені за несвоєчасне внесення орендної плати та розірвання договору оренди землі з  додатковою угодою. Вимоги у справі мотивовані тим, що відповідач порушує умови договору оренди землі та не проводить своєчасного розрахунку за користування земельною ділянкою в період з 2011 року до 2017 року. Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року вказував, що апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмов у задоволенні позову.
Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку звернулося до суду з позовом у справі № 336/1461/19, в якому просило: стягнути з відповідачів заборгованість за утримання і обслуговування багатоквартирного житлового будинку за відповідний період, 3 % річних, інфляційні втрати. Позивач вказував, що з листопада 2016 року до січня 2019 року включно у зв`язку 
з несплатою співвласниками квартири вартості послуг утворилась заборгованість. Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року скасовано ухвалу апеляційного суду (про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та повернення апеляційної скарги), залишено без змін рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, якими позов задоволено. Касаційний суд зазначив, що: у суду апеляційної інстанції були наявні підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, водночас апеляційним судом здійснено перегляд рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою цього ж відповідача, тому підстав для передачі справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції немає; 
відповідачі є власниками квартири на праві спільної сумісної власності, 
а один з відповідачів - також і часткової власності, споживачами 
житлово-комунальних послуг, а саме послуг з утримання та обслуговування багатоквартирного будинку, які надаються за відповідною адресою, не подавали заяви щодо ненадання або неналежне надання послуг 
з утримання та обслуговування будинку, тому суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за послуги з утримання та обслуговування будинку.
Предметом позовних вимог публічного акціонерного товариства до акціонерного товариства у господарській справі  № 46/603 є визнання укладеним договору зберігання природного газу у редакції, запропонованій позивачем. Постановою Верховного Суду від 01 липня 2021 року скасовано постанову апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, справу направлено на новий розгляд. Касаційний суд вказував, що, не виконавши вказівок Верховного Суду, суд апеляційної інстанції у новому розгляді справи не дослідив належним чином зібрані у справі докази, не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, з огляду на предмет, підстави позову, кваліфікацію спірних правовідносин.
Позивач у справі № 509/4286/16-ц просив встановити факт ненадання допомоги та усунути від права на спадкування відповідача, після смерті матері. Вимоги мотивовані тим, що  після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно; сторони є спадкоємцями першої черги та звернулись до нотаріальних установ з заявами про прийняття спадщини, заповіт померла не склала; відповідач не здійснювала нагляд за своєю матір`ю, яка померла внаслідок серцевої недостатності, не приймала участь у її похованні, свідомо ухилялася від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки. Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року: скасовано судові рішення в частині задоволених позовних вимог про усунення спадкоємця від права на спадкування за законом, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог; залишено без змін судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту. Касаційний суд вказував, що під час розгляду справи судами не встановлено, а матеріали справи не містять доказів факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки останньої (зокрема, відмови від надання допомоги матері), а також постійну потребу спадкодавця у такій допомозі саме від відповідача та наявності у неї можливості надавати необхідну допомогу спадкодавцю.
Позивач у справі № 405/2098/18: просив встановити земельний сервітут на право проходу та проїзду на велосипеді; вказував, що він не має проходу, проїзду-виїзду з вулиць-провулків, що проходять навколо відповідного провулку, тим самим, земельна ділянка, якою він користується, має суттєвий недолік, як-то відсутність можливості пройти до ділянки, неможливість забезпечення доступу контролерів до засобів обліку газо-, водо-, енергопостачання, лікарів тощо; вважає, що недоліки зазначеної земельної ділянки підлягають компенсації шляхом встановлення сервітуту, який не встановлюватиме для відповідачів суттєвих обмежень та обтяжень при користуванні земельною ділянкою в цілому. Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року залишено в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову. Касаційний суд вказував, що судом першої інстанції правильно встановлено земельний сервітут відповідно до раніше існуючого порядку користування спірною земельною ділянкою. 
У справі № 369/7772/15-ц товариство з обмеженою відповідальністю звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на виконання заочного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Постановою Верховного Суду 
від 08 вересня 2021 року постанову апеляційного суду змінено, виключивши з її мотивувальної частини посилання на платіжне доручення як доказ по справі, в іншій частині зазначене судове рішення про задоволення заяви залишено без змін. Касаційний суд вказував, що: в справі № 752/8103/13-ц встановлено укладення між банком і товариством з обмеженою відповідальністю договору про відступлення права вимоги, підтвердження його виконання, і зазначений договір є чинним, ніким не оспорений; за таких обставин, встановивши, що товариство з обмеженою відповідальністю є  правонаступником банку, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив заяву про заміну стягувача. 
Приватне акціонерне товариство у господарській справі № 904/738/22 звернулося до суду з позовом до приватного підприємства про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту 
в частині страхування транспортного засобу. Позов мотивовано тим, що неправомірні дії відповідача, які полягають у невиконанні обов'язків щодо надання транспортного засобу для огляду при укладенні договору добровільного страхування наземного транспорту стало причиною не складання акту огляду, наслідком чого такий договір в частині страхування вказаного транспортного засобу є таким, що укладений не у відповідності до правил страхування та з порушенням вимог статей 6, 16 Закону України «Про страхування». Постановою Верховного Суду від 06 грудня 2022 року залишено без змін рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, якими у задоволенні позову відмовлено. Касаційний суд зазначив, що:  оскільки сторони, зокрема позивач, у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог (надання доказів неправомірних дій відповідача-ненадання для огляду транспортного засобу, і позивач у даній справі такого процесуального обов`язку не виконав, то суд відхиляє аргументи скаржника щодо ненадання відповідачем доказів факту проведення огляду транспортного засобу; факт укладення страховиком додатку № 5 до договору в частині спірного транспортного засобу свідчить про виконання страхувальником такого обов`язку.
Таким чином, у справах № 916/3130/17, № 913/632/17, № 922/393/18,
№ 704/192/18, № 336/1461/19, № 46/603, № 509/4286/16-ц, № 405/2098/18, 
№ 369/7772/15-ц, № 904/738/22 не вирішувалося питання поновлення строку, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України.
Висновки суду касаційної інстанції у зазначених справах (№ 916/3130/17, 
№ 913/632/17, № 922/393/18, № 704/192/18, № 336/1461/19, № 46/603, 
№ 509/4286/16-ц, № 405/2098/18, № 369/7772/15-ц, № 904/738/22) ґрунтувалися, виходячи з конкретних обставин кожної окремої справи та доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх 
у сукупності. Спірні правовідносини у порівнюваній ситуації, враховуючи їхні риси насамперед за змістом, а також суб`єктний і об`єктний критерії, не є подібними. 
Отже, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи. Висновки судів не є суперечливими.
Помилковими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно 
і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними та допустимими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом із тим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
У мотивувальній частині оскаржуваної постанови міститься обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними 
є висновки суду апеляційної інстанції по суті заявлених вимог.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що сама по собі наявність у позивача першої групи інвалідності не може визнаватись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки на підставі, зокрема, довідки МСЕК, апеляційний суд встановив, що позивач була позбавлена можливості самостійно звернутись у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не могла це зробити через свій стан здоров`я, потребувала постійного стороннього догляду, який надавався її сестрою. Вказані обставини підтверджені, зокрема, зазначеною довідкою МСЕК, яка була подана позивачем до суду першої інстанції. Наслідком захворювання позивача є  неможливість фізично пересуватися, рухатися, порушення координації рухів.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог 
статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки дію постанови Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її дію.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Янчак Павло Олександрович, залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року залишити без змін.
Поновити дію постанови Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук