П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
26 липня 2023 року                                                                                                м. Київ
 
Справа № 368/303/20
Провадження № 22-ц/824/7254/2023
 
            Резолютивна частина постанови оголошена 26 липня 2023 року
            Повний текст постанови складено  27 липня 2023 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                   суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.
                                               секретаря Карпенка В.Р.
 
сторони:         позивач          ОСОБА_1 ,
                        відповідачі      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
                        особа, яка подала апеляційну скаргу        ОСОБА_4 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті її батько перебував з ОСОБА_6 у шлюбі, який було зареєстровано 22 червня 1999 року. Вказувала, що під час шлюбу батько збудував будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який 
у 2004 році було зареєстровано за ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла 
ОСОБА_6 , яка до дня смерті проживала у цьому будинку. Спільних дітей у померлих не було. Вказувала, що вона звернулася до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак нотаріус відмовив їй у прийнятті заяви, оскільки спадщину прийняв рідний брат спадкодавця 
ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 , яка є її сестрою, та ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_7 , не визнають її право на спадщину, 
а тому вона вимушена звернутися до суду.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визначити, що частка спадкодавця ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 становила 1/2 частину, та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.
            Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 
2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності задоволено.
            Визначено, що частка майна спадкодавця ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 становить 1/2.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку (загальна площа приміщень 44,7 кв. м, житлова площа 31,9 кв. м, допоміжна площа 12,8 кв. м), що знаходиться за адресою 
АДРЕСА_1 .
            Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будинок по АДРЕСА_1 був спільною сумісною власністю батька позивачки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , презумпція спільності права власності на майно не спростована, а тому частки подружжя є рівними. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , як спадкоємиця після смерті ОСОБА_5 , має право на 1/2 частину спірного будинку.
            Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року закрито.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_8 не надала доказів на підтвердження того, що рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про її права та обов`язки. Суд апеляційної інстанції зазначив, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не довела факт родинних відносин з ОСОБА_6 та прийняття спадщини після її смерті.  
            Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року касаційну скаргу 
ОСОБА_4 залишено без задоволення.
            Постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року залишено без змін.
            Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що встановивши, що 
ОСОБА_4 не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження у цій справи за її апеляційною скаргою, оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося. Питання щодо встановлення факту родинних відносин ОСОБА_4 з ОСОБА_6 перебуває на розгляді у суді першої інстанції (справа № 754/5560/21). Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення у справі № 754/5560/21 не ухвалено.
            08 березня 2023 року ОСОБА_4 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року 
і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовити.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 не було спільною сумісною власністю подружжя, і ніяким чином не входило до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до відомостей про об?єкт нерухомого майна з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на 1/1 частину вказаного житлового будинку рахувалося за ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через 
14 років після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . Вказане майно належало 
ОСОБА_6 на підставі рішення Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області від 21 січня 2004 року № 3. Спірний житловий будинок належав 
ОСОБА_6 одноособово ще до укладення шлюбу з ОСОБА_5 , та є власністю, яку ОСОБА_6 отримала у спадок після смерті своїх батьків. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги, що за життя ОСОБА_5 до суду з позовом про поділ майна подружжя чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою власністю, не звертався. Заявник вказує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо відмови нотаріуса в оформленні позивачці права на спадщину, як і відсутні будь-які заяви позивача на адресу нотаріуса про вступ у спадщину. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, 
у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
            Судом не було встановлено коло спадкоємців після смерті власника спірного майна ОСОБА_6 , як і не було їх залучено до участі у справі. Заявниці вказує про порушення її майнових прав як особи, яка не була учасником справи. ОСОБА_4 є двоюрідною сестрою ОСОБА_6 і єдиною її спадкоємицею, що встановлено рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року у справі 
№ 368/1181/21. ОСОБА_4 у визначений законом шестимісячний строк  звернулась із заявою до Кагарлицької державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , і за її заявою було відкрито спадкову справу за № 65183389. Проте свідоцтва про право власності вона не отримала, так як нотаріусом їй було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем 
ОСОБА_6 .
            Після набрання законної сили рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року у справі № 368/1181/21, ОСОБА_4 повторно звернулась до нотаріуса із заявою для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , проте нотаріусом їй було відмовлено у зв?язку з тим, що видати свідоцтво про право на спадщину на ціле нерухоме майно - житловий будинок 
АДРЕСА_1 неможливо, так як право власності на 1/2 частки вказаного будинку згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 
12 жовтня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 .
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 09 березня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2023 року витребувано 
з Кагарлицького районного суду Київської області матеріали справи № 368/303/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності.
10 квітня 2023 року матеріали справи № 368/303/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суд увід 12 квітня 2023 року клопотання особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року задоволено та поновлено його.
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи.
            В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник адвокат Лисюк О.В. підтримали доводи апеляційної скарги.
            Позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать отримані судові повістки, атому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
            Встановлено, що згідно технічного паспорта на житловий будинок 
АДРЕСА_1 , виданого 18 лютого 1997 року, власником вказаного будинку є ОСОБА_10 (т. 2 а. с. 19).
22 червня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що посвідчується витягом з державного реєстру актів цивільного стану від 20 грудня 
2019 року № 00025022773 (т. 1 а. с. 17).
            Рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 21 січня 2004 року № 03 «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків» визнано за ОСОБА_6 право власності на будинок 
АДРЕСА_1 , житловою площею 31,9 кв. м (т. 1 а. с. 27).
            21 січня 2004 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: буд. АДРЕСА_1 , розмір частки - 1/1, загальною площею 44,7 кв. м, житловою - 31,9 кв. м. (т. 1, а. с. 28).
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер (т. 1, а. с. 16, 75). 
            Із копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 установлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися:
04 квітня 2005 року ОСОБА_6 - дружина спадкодавця (т. 1, а. с. 74);
05 квітня 2005 року ОСОБА_7 - брат спадкодавця (т. 1, а. с. 73).
09 вересня 2005 року ОСОБА_7 отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на земельну ділянку площею 2,18 га, що належала спадкодавцю на підставі державного акта серії КВ № 100202 та грошовий вклад 
з відповідними процентами та нарахуваннями, що знаходяться в ощадному банку № 3032 на рахунку пенсійний № 521, що належав спадкодавцю на підставі довідки, виданої вищезазначеним ощадним банком 07 вересня 2005 року за № 1062 (т. 1, а. с. 71, 72).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 47).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 114).
06 грудня 2019 року після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу (т. 1, 
а. с. 115). 
Після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори. 06 грудня 2019 року була заведена спадкова справа № 65183389, однак свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріусом до цього часу не видано з огляду на відсутність доказів родинних стосунків ОСОБА_4 із спадкодавицею ОСОБА_6 .
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 червня 2022 року у справі № 368/1372/20 за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицької міської ради Київської області, ОСОБА_4 , третя особа - державний реєстратор Кагарлицької міської ради Київської області про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вказаних вимог (т. 2, 
а. с. 26-29).
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року встановлено факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Кагарлик Кагарлицького р-н. 
Київської обл. є двоюрідною сестрою ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 16-17).
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 14).
ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 33).
            ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 46).
            У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Щодо права на апеляційне оскарження
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ 
з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі 
й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес 
у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Де Жуфр да ла Праделль проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи, - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право 
у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав 
і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року порушується її право на спадкове майно, яке залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 її двоюрідної сестри ОСОБА_6 , яка була дружиною ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки ОСОБА_4 не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на ціле домоволодіння 
АДРЕСА_1 у зв?язку з реєстрацією 1/2 частини вказаного майна за ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке є предметом апеляційного перегляду у цій справі.
            Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від ї прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Подібний висновок також зроблено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 315/236/21 (провадження № 61-782св22).
Підсумовуючи наведене, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року порушуються права та інтереси ОСОБА_4 , оскільки вона надала належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . А тому ОСОБА_4 має право на апеляційне оскарження рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 
12 жовтня 2020 року у цій справі.
Надаючи оцінку аргументам апеляційної скарги по суті заявленим позовним вимогам, Київський апеляційний суд виходить із такого.
 
Щодо позовних вимог про визначення частки ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особина захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.
Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Звертаючись до суду з вимогами про визначення того, що частка спадкодавця ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 становить 1/2, ОСОБА_1 зазначала, що спірний будинок є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте ОСОБА_5 
і ОСОБА_6 під час шлюбу.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Водночас положення статті 57 СК України передбачають випадки, у яких майно, набуте за час шлюбу, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої указаної статті).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, щоє об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 
24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 рокуу справі № 404/1515/16-ц (провадження 
№ 61-8518св18), від 29 січня2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження 
№ 61-19271св19), тау постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 
2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Установлено, що за життя ні ОСОБА_5 ні ОСОБА_6 не звертались до суду із вимогами про поділ майна подружжя чи про визнання майна, придбаного за час шлюбу, особистою приватною власністю.
Положеннями статей 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщиниі не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом з тим цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З аналізу указаних норм можна дійти висновку, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим чи визнання майна особистою приватною власністю померлого не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
Схожий за змістом правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження 
№ 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження 
№ 61-6647св19), від 20 березня2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження 
№ 61-8710св20),від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження
№ 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження 
№ 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження 
№ 61-43734св18) та від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/10030/18 (провадження 
№ 61-6096св20).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження 
№ 14-125цс20).
            Оскільки вимоги позивачки про визначення частки ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у праві спільної сумісної власності на будинок не відповідають визначеному статтею 16 ЦК України способу захисту та є неефективними, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог у зв?язку із обранням позивачкою неналежного способу захисту заявлених вимог в цій частині, так як неможливо визнати право особистої власності за померлою особою, правоздатність якої припинилась у момент смерті.
 
Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно
 
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 також просила визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).
Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини четвертої статті 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Установлено, що згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_4 , яка не брала участі у цій справі, є двоюрідною сестрою ОСОБА_6 .
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 
№ 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
У цій справі предметом спору є визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на частину житлового будинку.
Відповідачами за цим позовом ОСОБА_1 визначила ОСОБА_2 і 
ОСОБА_3 які є спадкоємцями зі сторони спадкодавця ОСОБА_5 .
Проте, як установлено Київським апеляційним судом за обставин цієї справи 
ОСОБА_4 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 , яка до участі у справі залучена не була, що є самостійною підставою для відмови у позові.
За таких обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності слід відмовити у зв?язку із незалученням до участі у справі ОСОБА_4 як співвідповідача.
На стадії апеляційного провадження, апеляційний суд не має процесуальної можливості здійснювати залучення до участі у справі співвідповідачів.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом не повно, допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 132 жовтня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 
12 жовтня 2020 року та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги в розмірі 
1 760,00 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення наступного змісту.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 
1 760,00 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

 
Суддя-доповідач:                                                                 А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                   Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна