ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 липня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/16667/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Юрко І.В., Чабаненко С.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1           
          на рішення    Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від    29.12.2022, (суддя суду першої інстанції  Сліпець Н.Є.), прийняте в м. Дніпрі в порядку спрощеного провадження, в адміністративній справі № 160/16667/22    за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України  про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
          25.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
          - визнати бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком при виконанні службових обов`язків під час проходження служби, протиправною;
- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1  моральну шкоду, спричинену нещасним випадком при виконанні службових обов`язків під час проходження служби, грошові кошти в сумі 227 500,00 гривень, без урахування утримань з цієї суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору.
          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділення по Криворізькій зоні з розслідування особливо важливих справ та злочинів, скоєних організованими групами Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. 05.11.2020 року з позивачем стався нещасний випадок, який, визнано таким, що стався в період проходження служби, при виконанні службових обов`язків. 09.06.2012 року з позивачем стався другий нещасний випадок, який, відповідно до акту розслідування нещасного випадку від 09.08.2012 року та акту про нещасний випадок №09/12 від 08.08.2012 року, також визнано таким, що стався в період проходження служби, при виконанні службових обов`язків. 21.02.2022 року позивач звернувся до ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою щодо відшкодування йому моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком при виконанні службових обов`язків під час проходження служби в розмірі 227 500грн., однак станом на момент подачі позову позивач жодної відповіді не отримав та сума визначеної ним моральної шкоди не сплачена. Приймаючи до уваги, що отримане позивачем каліцтво стало наслідком втрати працездатності у розмірі 50%, та встановленням третьої групи інвалідності, що в свою чергу, вплинуло на неможливість повноцінного виховання неповнолітніх сина та доньки, неможливість покращення стану його здоров`я в майбутньому, та продовження служби, а також враховуючи, що відповідачем в позасудовому порядку сума моральної шкоди не виплачена, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 29.12.2022 відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову. Позивач також зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки відсутність причинового зв`язку між завданою шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови в стягненні моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, каліцтвом на виробництві.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення. Вказує, що спеціальним законодавством передбачений механізм реалізації соціального захисту колишніх працівників міліції, які внаслідок виконання службових обов`язків отримали травму, однак позивач не скористався своїм правом на отримання допомоги у строк встановлений законом.
          Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу,  правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
          Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 15.11.1993 року по 22.04.2014 року, перебував на службі у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 .
Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 09.06.2012 року та Акту про нещасний випадок № 09/12, затвердженого від 08.08.2012 року, з позивачем 09.06.2012 року, стався нещасний випадок в період проходження служби при виконанні службових обов`язків та останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого пошкодження внутрішньо-бокової зв`язки, заднього рогу внутрішнього меніска правого колінного суглобу.
Причина нещасного випадку – особиста необережність.
Відповідно до Акту про нещасний випадок № 2014/1, затвердженого 14.04.2014 року, з позивачем стався нещасний випадок 05.11.2002 року в період проходження служби, при виконанні службових обов`язків, він отримав забійну скальповану рану волосяної частини голови, фрагментарний перелом тіла С-4, С-5, хребта, тяжкий верхньосуглобний перелом – вивих вертлюжної впадини праворуч, забійну рану суглобу лівої гомілки.
Причина нещасного випадку - слизький стан проїжджої частини автодороги.
Згідно довідки  до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серія 10 ААГ № 023076, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності , причина інвалідності вказана – травма, пов`язана з виконання службового обов`язку, і позивачу протипоказана важка праця, вимушена поза, довга хода, переохолодження, навантаження на праву ногу.
Згідно довідки МСЕК серії АГ №0000510 про результати визначення у застрахованої  особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності (трудове каліцтво 05.11.2002 року, Акт №2014/1 від 14.04.2014 року).
Згідно з Свідоцтвом про хворобу № 196 від 11.04.2014 року зазначено, що  встановлений причинний зв`язок між встановленим діагнозом та каліцтвом, є наслідком перенесеної автодорожньої  травми від 05.11.2002 року та перенесеної травми правого колінного суглобу від 09.06.2012 року.
В грудні 2020 ОСОБА_1 звертався до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди у зв`язку з трудовим каліцтвом. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2021 позовні вимоги були задоволені частково. 
Дніпровським апеляційним судом рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу було скасоване, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на приписи частини другої   статті 256 ЦПК України   за наявності чинного рішення суду у цивільній справі про закриття провадження за пунктом 1 частини першої   статті 255 ЦПК України, ставиться під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому вирішення цього спору слід продовжити за правилами адміністративного судочинства.
Такий висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №826/24892/15 та від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21. 
Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що на підставі ст. 23, 173, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України має право на відшкодування моральної шкоди, з приводу чого у нього виник спір.
          Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача    дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та завданою шкодою,  відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Так, встановлені обставини справи свідчать, що нещасні випадки 05.11.2002р. та 09.06.2012р. настали в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, що призвели до каліцтва позивача, та як наслідок була встановлена втрата професійної працездатності 50%.
Відповідно до вимог   статті 173 КЗпП України   шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини другої   статті 153 КЗпП України   забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
З аналізу вищенаведених норм слід дійти висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі 6-481цс16 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.
У пункті 9   постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»   (з відповідними змінами) (далі - Постанова) роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
У пункті 13   Постанови   роз`яснено, що відповідно до   статті 237-1 КЗпП України   за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.      
Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
          Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції виходить із наступного.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі  227   500 грн. однак зазначає, що позивач повинен довести належними та допустимим доказами  розмір моральної шкоди. 
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України   Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди   № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Так, внаслідок нещасних випадків на службі позивач зазнав ушкодження здоров`я, які призвели до втрати працездатності на 50%, також позивачу встановлено ІІІ інвалідності.
Судом враховано, що травми позивача, які призвели до втрати працездатності та каліцтва не є тяжкими. Водночас, позивач є непридатним до військової служби, однак як інвалід III групи,    здатен працювати в полегшених умовах.
В позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок трудового каліцтва він зазнав моральних страждань, які виразились у значних витрат на лікування, неможливості утримання малолітніх дітей, не пристосуванні до побутових умов.
Водночас, суд враховує, що нещасні випадки на службі мали місце 2002 та 2012 роках, розслідування нещасного випадку на службі мали місце в 2012 та 2014 року, інвалідність встановлена в 2014, однак позивач до грудня  2020 року, а саме: протягом шести років  до суду з позовом про стягнення моральної шкоди  не звертався. Зазначений факт на думку колегії суддів свідчить про те, що моральні страждання позивача не є глибокими. 
Позивач зазначає, що через каліцтво не має можливості утримувати належним чином своїх дітей, що пригнічує його моральний стан, однак не надає до суду належних та допустимих доказів того, що він перебуває в скрутному матеріальному становищі, або його родина віднесена до категорії малозабезпечених.
Вказуючи про те, що на лікування він витратив значні кошти та час, що призвело до тяжких моральних страждань, позивач не надав суду доказів на підтвердження розміру понесених витрат, не зазначив конкретно скільки ці витрати складають, коли вони мали місце. 
Також, суд апеляційної інстанції враховує, що дійсно нещасні випадки пов`язані із несенням служби, однак лише в тій мірі, що вони відбулись в робочий час, адже в першому випадку позивач керуючи автомобілем врізався в дерево, а в іншому випадку зазнав ушкодження під час заняття на спортмайданчику. При цьому судом не встановлено обставин, що ушкодження здоров`я відбулись через незадовільні або тяжкі умови праці, або через протиправну поведінку відповідача, що також вказує на необхідність зменшення заявленого розміру відшкодування. 
З урахуванням вищевикладеного, виходячи із глибини моральних страждань, психологічного і фізичного стану позивача, врахувавши ступінь втрати працездатності, обставини отримання каліцтва, а також вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанцій, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, дійшов  висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн..
Відповідно до пункту «а» підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК Українизі змінами, внесеними згідно із   Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаєтьсядохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.
Тобто з 23 травня 2020 рокупункт «а» підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК Українидоповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».
Застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.
Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК Україниу чинній редакції дозволяє зробити висновок, що дозагального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди;2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №180/377/20, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21.
Таким чином, присуджену цим рішенням суму необхідно провести без урахування утримань з цієї суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору.
Посилання відповідача на те, що у разі настання нещасного випадку позивач має право на отримання грошової допомоги, однак він таким аправом не скористався, є безпідставними, адже      позивач просив у позові відшкодувати йому моральну шкоду з підстав, передбачених   статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди саме власником або уповноваженим ним органом незалежно від виплати визначених Законом грошових допомог. 
Стосовно способу захисту порушеного права суд першої апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП, ст. 23 ЦК України, судової практики,  відшкодування моральної шкоди в судовому порядку реалізується шляхом стягнення не користь позивача відповідних сум. Такий спосіб правового захисту є достатнім та ефективним, таким, що призведе до відновлення прав та інтересів позивача, не покладатиме на нього надмірного тягаря у вигляді додаткового звернення до суду з аналогічними позовними вимогами. 
В свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правові підстави для додаткового визнання протиправною бездіяльності відповідача у вигляді невиплати моральної шкоди за заявою позивача, відсутні. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.12.2022 в адміністративній справі №160/16667/22 – скасувати та прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області  на користь ОСОБА_1  моральну шкоду, спричинену нещасним випадком при виконанні службових обов`язків під час проходження служби, грошові кошти в сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  – відмовити.
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко