Постанова
     Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 759/10178/20  	 	
Номер провадження: 22-ц/824/10216/2023  	
Головуючий у суді першої інстанції Л. М. Шум  	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л Д. Поливач        	
12 липня 2023 року                                                                                                       місто Київ
                                   Справа № 759/10178/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Пасічник К. В.
 
сторони
 
позивач                              ОСОБА_1 
відповідач                         ОСОБА_2 
відповідач                         ОСОБА_3 
відповідач                         ОСОБА_4 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову, ухваленеу складі судді Шум Л. М., в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В., про усунення від права на спадкування за законом, визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 1994 року ОСОБА_6 почала спільно проживати з ОСОБА_7 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, надавали один одному матеріальну та моральну підтримку. Під час спільного проживання 15.01.1998 згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_7 купив  разом з ОСОБА_8   в рівних долях квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . 22.01.2002 ОСОБА_7 згідно договору дарування прийняв у дар від ОСОБА_8 частину квартири АДРЕСА_1 .  А фактично було вчинено купівлю-продаж  другої   частини квартири за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка була оформлена у вигляді договору даруванням. 
Вони спільно проживали за адресою квартира АДРЕСА_1 .  
10 жовтня 2003 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 .
У вересні 2017 року ОСОБА_7 захворів (онкологічне захворювання) переніс хірургічну операцію, пройшов декілька курсів хіміотерапії, потребував значних коштів на лікування, в наслідок хвороби і в подальшому помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина та була заведена спадкова справа. 20 червня 2019 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В. видала свідоцтво про право на спадщину. На підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцями  майна ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особи: дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 - на 1/4 частку; мати - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 - на 1/4 частку; дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 - на 1/4 частку; дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 - на 1/4 частку. Спадщина складається  1/2 частки автомобіля марки SSANG YONG модель АСТYON, 2006 року випуску тип ТЗ - легковий хетчбек- В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР- 5 УДАІ Києві 26 червня 2012 року. Свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку вказаного автомобіля видано дружині померлого ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на певну частку автомобіля ще не видано. Станом на день подання позовної заяви свідоцтво про право на спадщину на квартиру не видано. 
 Мати ОСОБА_7 - ОСОБА_9 померла. Після смерті спадкоємця ОСОБА_9 її правонаступником є донька ОСОБА_4 , яку позивач залучила до участі у справі у якості відповідача.
Позивач вказала, що між спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 наявний спір щодо спадкування, а саме позивач вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної власності подружжя, а діти спадкодавця від першого шлюбу мають бути усунені від спадкування. Позивач зазначає, що ОСОБА_7 за життя мав проблеми зі здоров`ям. Причиною смерті відповідно до довідки про смерть стала хвороба, пов`язана з онкологічним захворюванням.
Протягом останніх місяців ОСОБА_7 знаходився в безпорадному стані, що був викликаний хворобою та похилим віком, та періодично не піднімався з ліжка, не міг самостійно ходити до туалету, потребував постійної допомоги. Опікувалася постійно та знаходилась поряд з померлим лише йог дружина ОСОБА_1 . Відповідачі не надавали допомоги померлому та не доглядали його.
Позивач звертає увагу суду на те, що поняття «тривалий час» належить до оціночних категорій і саме суд повинен визначитися з його змістом, ураховуючи обставини справи та виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості.
У зв`язку із зазначеним позивач просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме про те, що   ОСОБА_1 проживала однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з ОСОБА_7 з 1994 року по 10.10.2023 ( до реєстрації шлюбу), визнати об`єктом спільної власності квартиру АДРЕСА_1 ,  визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .
У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.
Свої вимоги обгрунтували тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_7 . Після нього залишилася спадщина, зокрема, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка перейшла у власність батька на підставі договорів купівлі-продажу від 15.01.1998 та договору дарування від 22.01.2002. У передбаченому законом порядку протягом шести місяців після відкриття спадщини позивачі  звернулися до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Губко ІО. В. та заявили про бажання прийняти спадщину після батька. Відповідач постійно чинила перешкоди у процесі прийняття спадщини, не надавала нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, унеможливлюючи прийняття позивачами спадщини.   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказали суду, що у 2020 році відповідач ОСОБА_10 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до них та до ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В. про усунення від права на спадкування за законом, визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири. Суд відкрив провадження у справі № 759/10178/20.
Позивачі вказують, що із матеріалів вказаної справи їм стало відомо декілька важливих фактів, які осуються їхніх прав, оскільки відповідач, намагаючись позбавити дітей спадкодавця права на спадщину, дає до суду недостовірну інформацію та посилається па підстави, які не передбачені законом. При цьому, як виявилося, відповідач приховувала обставини, які свідчать про її недоброчесну поведінку у відношенні до спадкодавця.
Позивачі вказали, що оскільки між їхнім батьком та відповідачем шлюб було укладено лише у 2003 році, тому права подружжя у ОСОБА_1 виникли виключно починаючи із жовтня 2003 року. Вона без жодних правових підстав посилається на те, що має майнові права на квартиру АДРЕСА_6 , яку придбав спадкодавець, у 1998 році та у 2002 році внаслідок укладення угод купівлі-продажу та дарування. Зазначене майно батько придбав ще до того моменту, коли відповідач юридично взагалі могла мати будь-які майнові права, оскільки не знаходилася у шлюбі із померлим. Посилання відповідача на те, що вона мешкала з ним однією сім`єю є абсолютно абсурдним та протизаконним, оскільки до 2004 року в Україні законом не було передбачено правових підстав та наслідків проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, оскільки такої юридичної категорії не існувало у законодавстві. Такі правовідносини виникли лише після 01.01.2004 із набуттям чинності Сімейного кодексу України і ніякого відношення до прав позивача не мають. На той момент діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, яким було передбачено спільну власність виключно для подружжя, а не для будь-яких інших осіб. Крім того, посилання відповідача на те, що вона мешкала разом із батьком з 1994 року взагалі є сумнівним та надуманими. На момент придбання батьком спірної квартири право на сумісну власність мали лише подружжя і більше ніхто таких прав не мав. У відповідності до вимог Конституції України Закони не мають зворотної сили і їх дія не розповсюджується на події та правовідносини, які існували до набрання цими законами свої чинності.
У позові ОСОБА_1 не зазначено жодної правової підстави або юридичного факту на підтвердження того, що вона набула право спільної часткової власності в порядку, визначеному Цивільним Кодексом Української ССР, який діяв до 2003 року.
Позивачі вказали, що завжди допомагали хворому батьку в тому об`ємі, як це було можливим і завжди піклувалися його здоров`ям. Намагалися як можна більше допомогти йому у боротьбі із хворобою. Можливості були обмежені лише фінансовим станом та фактичними обставинами, так як батько мешкав в окремій сім`ї, окремо від позивачів разом із ОСОБА_1 , яка регулювала характер його спілкування із іншими людьми, в тому числі і з нами. Також, саме від неї залежала можливість нашого спілкування із батьком. А вона усякими способами перешкоджала цьому спілкуванню.
Зазначили, що саме на ОСОБА_1 , як дружину спадкодавця, законом покладено обов`язок утримання свого чоловіка та забезпечення допомоги і догляду. Жодного разу вона не зверталася до позивачів із питанням того, що батько залишився без догляду у безпорадному стані і не заявляла про те, що йому потрібна додаткова допомога.
ОСОБА_1 зазначили про те, що їм стало відомомо, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 будучи дружиною їхнього батька і мешкаючи разом з ним в одному приміщенні, залишила батька без допомоги в безпорадному стані протягом тривалого часу. Якби їм раніше стало відомо, що ОСОБА_1 ухиляється від допомоги їх батькові і залишила його у безпорадному стані, то прийняли б додаткові заходи для допомоги йому.
У зв`язку із зазначеним просили суд визнати, що ОСОБА_1 ухилялася від утримання ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ухилялася від надання йому допомоги, так як він через тяжку хворобу знаходився у безпорадному стані та просили суд усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_1 після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2021 обє`днано в одне провадження цивільну справу №759/20065/20 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування та цивільну справу №759/10178/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В., про усунення від права на спадкування за законом, визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири та передано на розгляд судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову остання через свого представника адвоката Баховського М. М. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 вважаючи наведені позивачем доводи безпідставними, оскільки обставини викладені у позовній заяві повністю знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підтверджуються сукупністю правовстановлюючих документів на спірне майно, матеріалами спадкової справи, показаннями свідків, медичною документацією спадкодавця. Суд не врахував, що вказані докази достовірно встановлюють період набуття права на квартиру та джерело коштів на її придбання, а також умисне ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, який не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Проте поверхневе дослідження судом доказів призвело до необґрунтованого та незаконного судового рішення. Звернув увагу суду на те, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування  не оскаржується, тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М. М. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду в оскаржуваній його частині просив залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В., будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася. Перша київська державна нотаріальна контора надіслала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без участі представника нотаріальної контори та ухвалити рішення згідно діючого законодавства України.
ОСОБА_4 повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, причини неявки не повідомила. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від неї не надходило
ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від неї не надходило.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02 серпня 1994 року було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району міста Києва, актовий запис №1018.
10 жовтня 2003 року ОСОБА_13 та ОСОБА_7 уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Київ, про що зроблено актовий запис № 1528.
Згідно договору купівлі-продажу нерухомості від 15.01.1998 ОСОБА_7 купив  в рівних долях з ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідо до договору дарування частини квартири від 22.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 М. І. прийняв у дар від ОСОБА_8 частину квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.04.2018, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис  № 6119.
20 червня 2019 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю. В. видано свідоцтво про право на спадщину, що на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його родичі: 
дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 - на частку; 
мати - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 - на частку; 
дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 - на частку; 
дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 - на частку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у визначений законом строк звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_7 .
Із пояснень допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 убачається, що вони не могли вказати, за яких саме обставин, та за які саме грошові кошти було придбано спірну квартиру ОСОБА_7 .
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у період спільного проживання за спільні кошти, а тому суд дійшов висновку, що спірне майно не є спільним майном подружжя. У задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу у період з 1994 року по 10.10.2023 судом було відмовлено, оскільки законом не передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленими судом обставинам з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. 
Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить  і частина перша статті 368 ЦК України).
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають  у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін  у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.
Отже, правовий режим майна, набутого ОСОБА_7 у власність у період з 1998 року до 2003 (до укладення шлюбу у визначеному законом порядку) - квартира АДРЕСА_1 , тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, визначається за нормами чинного на той час законодавства.
Установивши, що частину спірної квартири ОСОБА_7 придбав згідно договору купівлі - продажу у 1998 році, а іншу частину спірної квартири отримав у дар у 2002 році, суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення  спільних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у рахунок придбання спірної квартири чи її частини, як і доказів щодо приховування під укладенням договору дарування частини спірної квартири фактичного укладення договору купівлі - продажу квартири. 
При цьому суд вірно вказав, що встановлення факту проживання однією сім`єю  чоловіка та жінки без шлюбу у період до 01 січня 2004 року не підлягає встановленню,  так як такої норми не містив діючий у той період закон, а відповідно такий факт не тягнув за собою юридичних наслідків того, що придбане за такий період майно є спільною сумісною власністю цього чоловіка та жінки.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , 
ОСОБА_1 не довела будь - яким доказами, які подала до суду, що вказане спірне нерухоме майно було набуте внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . 
Надані позивачем докази на підтвердження спільності цього майна свідчать лише про його придбання ОСОБА_7 в певний період часу та підставі договору купівлі - продажу та договору дарування. Проте жодним чином не дають підстави дійти висновку, що вказана квартира була придбана за спільні кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , а тому таке майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності.
Щодо доводів аеляційної скарги про наявність підстав для усунення відповідачів від права на спадкування колегія суддів зазначає наступне.
Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.
За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ятя статті 1224 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 467/350/21 зазначено, що для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. 
Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 156/1111/20 вказано, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Колегія суддів вважає, що заявляючи вимогу про усунення від права спадкування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивач не довела належними та допустимими доказами того, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідачів, а останні, у свою чергу, умисно ухилялися від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення їх від права на спадкування. 
При цьому колегія суддів зазначає, що умисної винної поведінки відповідачів під час розгляду справи встановлено не було. 
Отже, не підтвердилися доводи позивача про умисне ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_7 і що така допомога потрібна саме від них.
Встановлені під час розгляду апеляційним судом обставини справи, зокрема, спілкування відповідачів з померлим батьком, рідкі зустрічі, догляд батька, не підтверджують умисного ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_7 . 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Отже, у справі, яка переглядається, судом не встановлено ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, його безпорадного стану. Крім того, позивач не навела переконливих доказів на підтвердження потреби спадкодавця в допомозі саме відповідачів. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування, оскільки підставою для усунення від права на спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України є сукупність обставин, які позивачем доведено не було.
З огляду на те, що позивач вказує, що вона опікувалась своїм чоловіком, створювала йому необхідні побутові умови, дбала про нього та доглядала, а при необхідності купувала ліки, приймала участь у його догляді, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 не довела тієї обставини, що за умови отримання ОСОБА_7 належного догляду від дружини він потребував додаткового догляду від відповідачів.
Позивач не надала переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження того, що  померлий ОСОБА_7 за життя звертався до відповідачів з проханням про допомогу, догляд та утримання. Крім того, позивач не надала переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували їх винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідачів у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідачів, а останні відмовили у наданні такої допомоги.
Отже, відповідачі не вчинили умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.
Отже, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_7 до своїх дочок з проханням чи вимогою доглядати за ним, а останні відмовили у такому догляді. У свою чергу позивачем не було доведено, що вона протягом тривалого часу матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела належними, допустимими та безспірними доказами, що є його процесуальним обов`язком в силу статей 12, 81 ЦПК України, одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, які б давали підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_7 .
З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування.
Отже, вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги заперечення відповідачів щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті доводів позивача. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його перегляду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1  без задоволення.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки апеляційним судом відмовлено у задоволенні апеляційної скарги, тому понесені ОСОБА_1 судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачами.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлія Володимирівна, про усунення від права на спадкування за законом, визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 25 липня 2023 року.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна