ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1473/21	Головуючий у 1-й інстанції   Німко Н.П. 	
Провадження № 22-ц/817/587/23 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Бершадська Г. В., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/1473/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Молень Ірина Йосифівна на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення позивачки та його скасування, поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу , постановленого суддею Німко Н.П., повний текст складено 30 березня 2023 року ,-
В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради (далі - Бережанський санаторій, відповідач) про визнаня незаконним наказу генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» № 86-к від 19 грудня 2019 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 з 28 грудня 2019 року, у зв`язку з ліквідацією підприємства, п.1 ст. 40 КЗпП України і скасувати вказаний наказ у цій частині. Просить поновити її на роботі на посаді «сестра медична лікувальної фізкультури» комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 717,34 грн., вирішити питання про стягнення судових витрат. 
       В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуваний наказ відповідача від 19 грудня 2019 року в частині звільнення з 28 грудня 2019 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, фактично був прийнятий на виконання рішення Тернопільської обласної ради №-1430 від 17 вересня 2019 року, яким і було прийнято рішення про ліквідацію комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, у якому на той час працювала позивачка. 
       На час звернення до суду із цим позовом, згадане рішення Тернопільської обласної ради судом визнано незаконним і скасоване. Вважає, що оскільки незаконною є підстава прийняття оскаржуваного наказу відповідача, то й такий наказ є незаконним і також підлягає скасуванню. Решта позовних вимог - поновлення позивачки на роботі з дати звільнення та виплата їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від вищезгаданої і також підлягають задоволенню із аналогічних підстав. 
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
       Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Молень І.Й. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові з підстав пропуску строку звернення до суду, у визначений законом місячний строк з дня вручення їй наказу про звільнення, до 28 січня 2020 року, вона не мала можливості звернутися до суду із згаданими позовними вимогами, оскільки на той час такий позов був би завідомо безпідставним, оскільки рішення обласної ради, на виконання якого цей наказ був прийнятим, на той час було чинним і законним. Такі обставини фактично перешкодили їй подати до суду цей позов у визначений законом строк.
       Посилання суду першої інстанції на те, що вказані нею причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, оскільки вона була звільнена з роботи 28 грудня 2019 року, була особисто повідомлена, трудову книжку отримала своєчасно, а до суду звернулась лише 16 листопада 2021 року, є безпідставними.
       Зазначає, що генеральний директор (головний лікар) санаторію Лужна Н.М. повідомила, що після ліквідації закладу та звільнення працівників санаторію, найперше у новостворений структурний підрозділ будуть брати на роботу тих людей, які працювали у санаторії. Працівників санаторію, в тому числі і позивачку, було введено в оману, оскільки Лужна Н.М. своїми обіцянками запевнила, що їх буде прийнято назад на роботу. Саме тому вона не припускала, що наказ про звільнення потрібно буде оскаржувати до суду, оскільки сподівалась, що після звільнення її зразу буде забезпечено роботою у новоствореному підрозділі.
       Посилається на те, що з метою врегулювання ситуації, яка склалась у зв`язку з ліквідацією санаторію, звільнені з санаторію працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які представляли інтереси усіх звільнених працівників звернулись 27 грудня 2019 року зі зверненням до Голови Тернопільської обласної ради Овчарука В.В. з вимогою переглянути рішення №1430. Лише 22 січня 2020 року Тернопільська обласна рада підготувала відповідь за номером № 1649/Кол.-10-1 на дане звернення, яка була надіслана ОСОБА_3 поштою простим листом, та отримана останньою 27 січня 2020 року.
       Ознайомившись з текстом вказаної відповіді працівники зрозуміли, що Тернопільська обласна рада не має жодного наміру переглядати своє рішення про ліквідацію закладів охорони здоров`я, і як наслідок, відповідно наказ про звільнення працівників, в тому числі і позивачку.
       27 січня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , представляючи інтереси звільнених працівників, в тому числі і позивачки, за усним дорученням, звернулись в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом та просили визнати протиправним та скасувати рішення ТОР №1430.
       Вважає, що усі вищенаведені причини пропуску строку звернення до суду, встановленого законом, пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами та труднощами, які не залежали від волі позивача та унеможливлювали своєчасне звернення до суду з позовом.
       Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що заяви, подані до суду Лужною Н.М. від імені КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР, підписані неналежним представником, який не має відповідних повноважень на представлення інтересів цього закладу.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.         Позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з`явилась. 04 липня 2023 року від її представника адвоката Молень І.Й. надійшла заява про проведення судового засідання у її відсутності. 
Представник відповідача Гуцалюк А.Р. , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
       Враховуючи вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає їх неявку в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.         
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10 грудня 2007 року працювала у Комунальному некомерційному підприємстві «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради. 
       Наказом генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії відповідача Лужної Н.М. «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» №86-к від 19 грудня 2019 року позивачка звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства (відповідача), з посади сестри медичної лікувальної фізкультури (а.с. 9).
       Як вбачається із додатку до цього наказу у виді Списку працівників КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР, що підлягають звільненню у зв`язку з ліквідацією підприємства, у ньому під порядковим номером 12 зазначено «сестра медична з лікувальної фізкультури ОСОБА_1 й проставлено рукописний текст в графі «дата та підпис працівника про ознайомлення з наказом та отримання його копії» - 28 грудня 2019 та особистий підпис (а.с. 10-11).
       Підставою для прийняття вказаного наказу про звільнення позивачки було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю з якого слідує, що юридичну особу - Комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради (код ЄДРПОУ 02000406) припинено шляхом ліквідації.
       Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20 скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №500/320/20 та ухвалено нове рішення. Визнано протиправним та скасовано рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17 вересня 2019 року. Це рішення суду має законну силу і є чинним, відомостей про зупинення його дії чи виконання суду не надано.
       Як вбачається із довідки про середню заробітку плату №44 від 26.05.2021 року, середньомісячна заробітна плата позивачки за останні два місяці роботи перед звільненням становила: за жовтень 2019 року - 4173,00 грн., за листопад 2019 року -4173,00 грн.
       Із попередження (повідомлення) відповідача Бережанського санаторію від 26 вересня 2019 року за №-17 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 письмово попереджена генеральним директором (головним лікарем) головою ліквідаційної комісії відповідача Лужною Н.М. про те, що у зв`язку із припиненням юридичної особи комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради шляхом ліквідації відповідно до рішення Тернопільської обласної ради від 17 вересня 2019 року №-1430, вона (позивачка) підлягає звільненню з займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України 24 грудня 2019 року. Вказане повідомлення позивачка отримала 02 жовтня 2019 року, про що підтвердила своїм підписом (а.с. 47).

       Із особової картки позивачки вбачається, що вона звільнена із вище вказаного місця роботи 28 грудня 2019 року на підставі ч.1 ст.40 КЗпПУ, наказ №86-к від 19 грудня 2019 року. Трудову книжку позивачка отримала, про що свідчить її підпис ( а.с. 44-46).
       Згідно повідомлення, надісланого голові профспілки ОСОБА_6 КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР №-164 від 23 вересня 2018 року, адміністрація відповідача повідомила, що відповідно до рішення одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання №-1430 від 17 вересня 2019 року « Про ліквідацію …» , вирішено припинити юридичну особу - комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради й планується вивільнення працівників відповідача 24 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією Бережанського санаторію ( а.с. 49).
       Підстави незаконності звільнення позивачки стороною відповідача фактично не заперечені, подано заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із заявленими вимогами.
       Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
       В силу статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
       Згідно із статті 51 КЗпП України однією з гарантій забезпечення права громадян на працю, серед інших є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
       Згідно з частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       Відповідно до пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
       Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
       Згідно із частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
       В силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
       Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
       З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
       Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц.
       За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
       З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення позивачки було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 року, яке скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20.
       Апеляційний суд зазначає, що підстави незаконності звільнення позивачки стороною відповідача фактично не заперечені, лише подано заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із заявленими вимогами.
       За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивачка звільнена з роботи саме у зв`язку з ліквідацією Бережанського санаторію, після визнання судовим рішенням такої ліквідації незаконною і відновлення роботи організації, вона мала право бути поновленою на раніше займаній посаді у цьому підприємстві, тобто вимоги позивачки є обґрунтованими.
       Разом з тим, вирішуючи заявлені позивачкою позовні вимоги, місцевий суд враховував норми, передбачені статтею 233 КЗпП України, якою встановлено строки звернення за вирішенням трудових спорів до суду, згідно якої у справах про звільнення працівник може звернутися до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Порушення вказаного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові.
       Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення в суд, визначеного ст. 233 КЗпП України.
       Так, ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
       Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
       Копія наказу про звільнення і трудова книжка вручені позивачці 28 грудня 2019 року.
       Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
       Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору і такий строк, у разі його пропуску з поважних причин, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поряд з цим, вказаною нормою трудового законодавства не визначено переліку причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору та їх поважності, оскільки така обставина визначається в кожному випадку окремо, залежно від конкретних обставин.
       Безумовним є те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, слід визнавати ті причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення особи до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами.
       Отже, підстави пропуску строку, визначеного статті 233 КЗпП України, можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність таких об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
       Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження позивачки про те, що Лужна Н.М. з 28.12.2019 року була звільнена з посади головного лікаря санаторію, а з 11.03.2021 року втратила свої повноваження як голова ліквідаційної комісії санаторію, в зв`язку із чим не мала права представництва у суді інтересів відповідача, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні та належні докази на підтвердження цих тверджень. 
       Також апеляційний суд звертає увагу, що встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність належної заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строку звернення до суду у суді першої інстанції.
       Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі позивачка стверджувала про неможливість звернення до суду у визначений законом місячний строк з дня вручення наказу про звільнення, тобто в термін до 28.01.2020 року, оскільки на той час такий позов був би завідомо безпідставним, так як рішення обласної ради, на виконання якого був прийнятий наказ про її звільнення, було чинним і законним. Окрім того, позивачка посилалась на ті обставини, що вона не подавала позов про поновлення на роботі до суду, зважаючи на обіцянки керівництва про її працевлаштування у реформованому закладі.
       Позивачка просила суд врахувати такі обставини й визнати поважними вищевказані причини, які фактично перешкодили подати до суду позов про поновлення на роботі у визначений законом строк.
       Дослідивши вказані обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою без поважних причин пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки наведені нею обставини не свідчать про наявність причин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення ОСОБА_1 до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами. 
       Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду, оскільки позивачка не навела ні у суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі причин, які б об`єктивно перешкоджали їй, як звільненому працівнику, в реалізації її права на оскарження рішення роботодавця щодо її звільнення в місячний строк.
       Як вбачається з матеріалів справи, що з моменту набрання законної сили постанови Восьмого апеляційного суду адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі №500/320/20 по 16 листопада 2021 року ( день подачі позову) відповідачка не вчинила дій щодо захисту своїх прав шляхом подачі позову про поновлення її на роботі.
       З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі у зв`язку з пропуском нею строку, визначеного законодавцем на звернення до суду.
       Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з наступного.
       Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
       Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягується тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги.
       Оскільки вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпосередньо залежить від вирішення вимоги про поновлення позивачки на роботі, така вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому також не підлягає до задоволення.
       Безпідставними є доводи скаржника про те, що 27.01.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , представляючи інтереси звільнених працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , за усним дорученням, звернулись в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом та просили визнати протиправним та скасувати рішення ТОР №1430 від 17.09.2019 року, оскільки вказана обставина судом не встановлена та матеріалами справи не підтверджена. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
       Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
       Доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а твердження апеляційної скарги про незаконність судового рішення зводяться до власного тлумачення стороною позивачки характеру спірних правовідносин. 
       У відповідності до ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
       Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
       Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
       Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору у даній категорії справ, судовий збір за подання апеляційної скарги належить компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2023 року залишити без змін. 
Судовий збір за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 липня 2023 року.

Головуючий                                                                С.І. Дикун

Судді:                                                                 Г.В. Бершадська        
                                                                        Н.М. Храпак