ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/977/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/9611/19 Категорія: 301030300 	Позарецька С.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
секретар Широкова Г.К.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
представник ОСОБА_1 – адвокат Бабіч Тетяна Григорівна; 
відповідачі – ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – адвокат Давигора Світлана Анатоліївна;
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Бабіч Тетяна Григорівна;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бабіч Тетяни Григорівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном колишнього подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на частину нерухомого майна,

в с т а н о в и в:
у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення коштів до ОСОБА_3 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 січня 1976 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2011 року.
Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 06 березня 2008 року за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі: майстерню з адмінкорпусом літ. «А-ІІ»; майстерню-гараж літ. «Б-І»; прибудови літ. «б», літ. «б1», що по АДРЕСА_1 . Указаним рішенням встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна здійснено особисто ОСОБА_3 .
Вказувала, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 23 серпня 2017 року, за ОСОБА_3 зареєстровано нерухоме майно відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2008 року. Запис внесений 02 травня 2008 року.
Позивач зазначала, що на початку 2019 року їй стало відомо про те, що частина нерухомого майна, а саме майстерня-гараж з прибудовами «Б-І», «б», «б1» була продана відповідачем без її згоди ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2018 року.
Стверджувала, що 06 травня 2019 року вона дізналась про те, що нерухоме майно повністю вибуло з володіння ОСОБА_3 та перейшло до інших осіб – власником майстерні з адмінкорпусом «А-ІІ» став ОСОБА_5 , на підставі договору про поділ нерухомого майна від 22 листопада 2017 року.
Позивач вказувала, що станом на дату звернення до суду з позовом їй відомо лише про вартість продажу майстерні-гаражу, яка становить 323835 грн. 00 коп.
Про продаж нерухомого майна позивачу не повідомлялося, а також відповідач не сплатив їй половину вартості, що є порушенням її прав.
Вважає, що спірне нерухоме майно було набуте подружжям (створене шляхом будівництва за рахунок спільних коштів) під час зареєстрованого шлюбу, але фактично зареєстроване за колишнім чоловіком після розірвання шлюбу, а тому дані обставини мають бути доведені окремо, шляхом визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно майно повинно бути поділене порівну, а вказані вище договори щодо нерухомого майна необхідно визнати недійсними.
Просила суд стягнути з відповідача на її користь 162917,50 грн.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року залучено правонаступника ОСОБА_3 – ОСОБА_2 .
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2021 року залучено співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Представником позивача було подано до суду заяву про збільшення та уточнення позовних вимог від 15 грудня 2023 року, в якій просила суд: визнати майстерню з адмінкорпусом літ. «А-ІІ»; майстерню-гараж літ. «Б-І»; прибудови літ. «б», літ. «б1», що знаходиться по АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном колишнього подружжя; визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18 жовтня 2018 року та від 22 листопада 2017 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного майна, набутого за час шлюбу із ОСОБА_3 , а саме 1/2 частки майстерні з адмінкорпусом літ. «А-ІІ» по АДРЕСА_2 , 1/2 частки майстерні-гаражу літ. «Б-І» та 1/2 частки прибудови літ. «б», «б1» по АДРЕСА_3 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь компенсації у розмірі 162917 грн. 50 коп. залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 15250 грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 5000 грн. 00 коп.
Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено обставини про те, що спільні кошти подружжя, спільна праця були покладені у будівництво нерухомого майна. Також відсутні докази про те, за які саме кошти і, чи в період спільного проживання будувалося майно, враховуючи, що судовим рішенням від 14 липня 2011 року встановлено, що сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинені з 2002 року. Сам по собі факт того, що судовим рішенням від 06 березня 2008 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудоване нерухоме майно, не свідчить про те, що будівництво відбулося в період шлюбу подружжя.
Суд, врахувавши, що після смерті відповідача позивач змінила позовні вимоги і остаточно їх пред`явила вже до правонаступника відповідача ОСОБА_3 – його сина ОСОБА_2 , як до спадкоємця, прийшов до висновку що він не може відповідати за позовними вимогами, які випливають із сімейних правовідносин - про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном колишнього подружжя. 
Суд вважав, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів від 18 жовтня 2018 року та від 22 листопада 2017 року, а також про визнання права власності на частину нерухомого майна, - ОСОБА_1 пред`явила до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є добросовісними набувачами, та з урахуванням того, що під час розгляду справи не були встановлені обставини щодо незаконності набуття ними права власності на вказане нерухоме майно, позивачем щодо цих відповідачів обрано невірний спосіб захисту.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Бабіч Т.Г. подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
У апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України.
Вказує, що так як ОСОБА_3 , як одним з подружжя, кошти за будівництво спірного майна були сплачені готівкою в період зареєстрованого шлюбу, то такі кошти як і майно, яке за ці кошти збудоване, є спільною сумісною власністю подружжя.
Апелянт вважає, що з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно, до якого віднесено і грошові кошти, позивач не повинна доводити той факт, що сплачені особисто її чоловіком кошти є спільним майном подружжя.
На думку апелянта, суд помилково не застосував до цих обставин ст. 22 КпШС та дійшов невірного висновку про недоведеність витрачання спільних коштів подружжя на будівництво нерухомого майна.
Зазначає, що висновки суду про відсутність доказів того, що будівництво відбулося в період шлюбу є незаконним, так як в період з 20 січня 1976 року по 26 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 існували всі визначені сімейним законодавством права та обов`язки подружжя, в тому числі майнові права.
Апелянт вказує, що відповідачі не довели, що кошти в період з 1996 по 2002 роки, які ОСОБА_3 сплачував за будівництво, були особистою власністю ОСОБА_3 як одного з подружжя.
Стверджує, що спірне майно у даній справі є об`єктом нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку, а отже судом не надано належну оцінку вказаним доказам та не застосовано ст. 376 ЦК України щодо набуття права власності на самочинне будівництво.
На думку апелянта, з урахуванням факту державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на спірне майно, таке майно з моменту реєстрації набуло статусу нерухомого майна та підлягає поділу між подружжям.
Вказує, що ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого, який прийняв спадщину, однак суд не застосував положення ст. 1218 ЦК України.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки правовою підставою позову та обраним способом захисту є ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України. 
Посилаючись на обставини справи та норми права, апелянт стверджує, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо жодної з позовних вимог.
Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – адвокат Давигора С.А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим, справедливим та ухваленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, з урахуванням правових позицій Верховного Суду відносно предмету та підстав позову.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Судом першої інстанції встановлено, що з 20 січня 1976 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2011 року. Рішення набрало законної сили 26 липня 2011 року (том 1 а.с. 10-11).
Указаним рішенням встановлено, що з 2002 року між сторонами по справі шлюб припинено, спільне господарство не ведеться, проживають окремо. Також судом визнано безпідставним посилання сторони відповідача ОСОБА_1 про те, що шлюб було припинено з листопада 2009 року.
Відповідно до довідки від 07 квітня 1999 року, виданої директором МП «Фотон» Мельник В.Г., у зв`язку з відсутністю коштів у МП «Фотон» оплату за виконання підрядних робіт по будівництву нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , виконану ЗАТ «БМУ-27» проведено ОСОБА_3 за рахунок власних коштів (том 4 а.с. 101). 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2008 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі: майстерню з адмінкорпусом літ. А-ІІ; майстерню-гараж літ. Б-І; прибудови літ. б, літ. б1, що по АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили (том 1 а.с. 12-13).
Указаним рішенням встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться самочинне будівництво, була виділена рішенням виконкому Черкаської міської ради народних депутатів від 21 лютого 1993 року №83 для будівництва саме тих об`єктів, які були на ній збудовані ОСОБА_3 і, який є користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться самочинне будівництво. Зазначено, що хоча будівництво об`єктів було дозволено Спілці ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), але фактично було проведено за рахунок позивача ОСОБА_3 , а тому відповідно до ст. 376 ч. 1 ЦК України зазначене будівництво являється самочинним, оскільки збудоване без належного дозволу, але не порушує ДБН України та інтересів третіх осіб, що підтверджено висновком будівельної експертизи №92/Буд від 03 березня 2008 року та позицією відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно застосувавши положення статтей 57, 60, 61, 63, 68-73 СК України, статтей 203, 204, 215, 325, 328, 331, 368, 376, 388, 1218, 1219 ЦК України, належним чином дослідивши надані сторонами докази, зробив правильні висновки по суті спору, а саме про те, що позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що спільні кошти подружжя, спільна праця були покладені у будівництво нерухомого майна, як і відсутні докази про те, за які саме кошти і, чи в період спільного проживання будувалося майно.
У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц зроблено висновок про те, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно побудоване нерухоме майно відповідно до рішення суду від 06 березня 2008 року не свідчить про будівництво спірного майна в період шлюбу подружжя.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України (в редакції, чинній на час постановлення судового рішення від 06 березня 2008 року) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі про те, що з урахуванням факту державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на спірне майно, таке майно з моменту реєстрації набуло статусу нерухомого майна та підлягає поділу між подружжям, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки державну реєстрацію належного ОСОБА_3 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2008 року нерухомого майна здійснено 02 травня 2008 року, тобто на момент спільного проживання подружжя до 2002 року спірне майно вважалося самочинно збудованим та не може бути предметом поділу між подружжям.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого, який прийняв спадщину, однак суд не застосував положення ст. 1218 ЦК України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що син, як спадкоємець може відповідати лише щодо спадкового майна, а спірне нерухоме майно, що по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не увійшло до спадкової маси.
Щодо викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 правових висновків, на необхідність застосування якого посилається скаржник, то у даній постанові зазначено інші обставини, ніж у справі, що переглядається апеляційним судом, тому вони не підлягають до застосування.
Твердження апелянта про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо жодної з позовних вимог, не заслуговує на увагу, оскільки місцевим судом правильно зазначено, що не підлягають до застосування норми законодавства щодо строків позовної давності, так як відсутні підстави для задоволення позову.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується апеляційний суд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Бабіч Т.Г. слід залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2023 року – без змін.
Представником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – адвокатом Давигорою С.А. подано до суду клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, в яких просила суд стягнути з позивача на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 2000 грн.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених судових витрат адвокатом Давигорою С.А. подано: акт виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 28 липня 2023 року (клієнт Кірєєва Н.Г.), фіскальний чек № 1191387695 від 28 липня 2023 року про оплату 2000 грн., акт виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 28 липня 2023 року (клієнт ОСОБА_5 ), фіскальний чек № 1191392199 від 28 липня 2023 року про оплату 2000 грн.
Також матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 17 жовтня 2019 року, додаткову угоду від 10 листопада 2022 року до договору про надання правової допомоги від 17 жовтня 2019 року, договір про надання правової допомоги від 08 вересня 2022 року.
Відповідно до пункту 1.1 договорів про надання правової допомоги від 17 жовтня 2019 року та від 08 вересня 2022 року предметом цих договорів є послуги з надання правової допомоги, що надаються із представлення та захисту інтересів клієнта при розгляді цивільної справи № 712/9611/19, зокрема в Черкаському апеляційному суді.
З урахуванням пункту 5 указаних договорів та наданих актів виконаних робіт від 28 липня 2023 року, адвокатом Давигорою С.А. надано послуги з опрацювання апеляційної скарги та підготовки відзиву на неї, а також участь у судовому засіданні.
Вартість наданих адвокатом послуг Кіреєєвій Н.Г. та ОСОБА_5 складає по 2000 грн. кожному та підтверджується належними доказами.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи наведене, зважаючи на співмірність розміру витрат на правничу допомогу з обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі по 2000 грн. на користь кожного.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Бабіч Тетяни Григорівни залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складений 25 серпня 2023 року.

Судді