КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
1[1]

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
13 червня 2023 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Ковальська В.В., розглянувши за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , захисника Сидоренка В.В., потерпілої ОСОБА_2 , потерпілого ОСОБА_3 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року про визнання винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
в с т а н о в и л а :
 
Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року  ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 170 гривень.
Згідно з постановою судді Стусік М.Ю. 20 жовтня 2022 року, близько  11.00 години, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дочки - ОСОБА_2 (словесно ображала), а також відносно свого зятя - ОСОБА_3 , чим завдала шкоди їх психічному здоров`ю, тобто, щодо осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 цього Кодексу.
ОСОБА_1 вважає, що викладені в оскаржуваній постанові фактичні обставини є неповними, недостовірними, а тому вона не погоджується із судовим рішенням і вважає його незаконним.
Апелянт зазначає, що протоколи про адміністративне правопорушення від 20 жовтня 2022 року серія ВАВ № 495153 та № 495150 складені з порушенням статей 254-256 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зокрема, лише у протоколі від 20 жовтня 2022 року серії ВАВ № 495150, за яким потерпілою визнано ОСОБА_2 , наявне посилання на час адміністративного правопорушення - близько 11.00, однак в обох адміністративних протоколах серії ВАВ № 495153 та № 495150 відсутня дата вчинення адміністративного правопорушення, що свідчить про неможливість з`ясувати, про яке саме правопорушення зазначає особа, уповноважена на складання вказаних протоколів. 
Посилання судді першої інстанції на те, що позиція захисту зводиться до того, що протокол містить суперечності та неточності, а саме: в ньому не вірно зазначено час правопорушення, не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні стороною захисту наголошувалось саме на відсутності в протоколах дати вчинення правопорушення, а не про відсутність часу.
При цьому апелянт зазначає, що протоколи про адміністративні правопорушення не можуть бути доказом, який би вказував на факт здійснення правопорушення. В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення, має провадитися судовий розгляд. З цього слідує, що суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладенням обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; перекваліфіковувати дії, самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції мав повернути обидва протоколи від 20 жовтня 2022 року серія ВАВ № 495153 та № 495150 про адміністративне правопорушення на дооформлення, оскільки вони оформлені без дотримання вимог КУпАП, та до протоколів не додаються письмові пояснення осіб, речові докази, рапорти посадових осіб і інше.
При цьому, в матеріалах справи наявні письмові пояснення потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які суддя суду першої інстанції досліджував в судовому засіданні і надавав їм оцінку, однак яким чином письмові пояснення потрапили до матеріалів справи, невідомо.
Письмові пояснення потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не містять дати, підпису і неможливо встановити, якою уповноваженою особою вони прийняті, таким чином, письмові пояснення обох потерпілих неможна вважати допустимими доказами.
Щодо усних пояснень потерпілих в суді, апелянт зазначає, що вони не можуть визнаватись доказами через їх суб`єктивність, якщо вони не підтверджені доказами чи свідками. 
При цьому апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції, окрім письмових пояснень учасників конфлікту, інших доказів не досліджував, свідки чи поняті по справі відсутні і судом не допитувались, а тому усні пояснення потерпілих не підтверджені.
Окрім того, до матеріалів адміністративної справи не додано доказів сімейних відносин між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що б дало підстави для складення протоколів серія ВАВ №495153 та №495150 на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, чи звертались потерпілі до лікарні чи спецустанов через домашнє насильство. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що потерпілим встановлено діагнози, їм призначено лікування чи внаслідок домашнього насильства їх стан здоров`я погіршився. В судовому засіданні про завдану шкоду психічному здоров`я жоден потерпілий не повідомив. Таким чином, висновки суду першої інстанції про спричинену шкоду є припущеннями і не кореспондуються із вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України, в якій закріплено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що з приводу конфлікту, працівником органу поліції, як на особу, що вчиняє домашнє насильство, складено протокол і на потерпілого ОСОБА_3 , який про це повідомив під час судового розгляду. Тобто, як порушник, так і потерпіла в даному випадку визначені правоохоронним органом як кривдник та жертва, що в даному випадку є неприпустимим, та не відповідає фактичним обставинам конфлікту.
Судом першої інстанції повністю проігноровано той факт, що поліцію викликали не потерпілі, а саме ОСОБА_1 , яка після конфлікту була змушена піти з оселі. В судовому засіданні ОСОБА_1 повідомила, що вона зараз проживає у друзів або на роботі, оскільки не може повернутись додому через агресивну поведінку потерпілих. Крім того, в суді ОСОБА_1 наголосила, що вона бажає примиритись із донькою і зятем і не бажає продовження цього конфлікту, на що потерпілі відповіли, що вони не хочуть миритись. Вказана позиція потерпілих яскраво демонструє, хто саме зацікавлений у цьому конфлікті, оскільки чим триваліше він буде продовжуватись, тим більше часу ОСОБА_1 не зможе повернутись додому, що і є метою потерпілих, зокрема, ОСОБА_3 , який за час спільного проживання вчиняв різні дії щодо виживання ОСОБА_1 з оселі.
Апелянт вважає, що за відсутності доказів винуватості, не з`ясувавши належним чином обставини та природу конфлікту, суд першої інстанції виніс незаконну постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.  1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її захисника Сидоренка В.В., які підтримали апеляційну скаргу, потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
Насамперед, суддя апеляційного суду зауважує, що вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність протоколів про адміністративні правопорушення вимогам ст. 256 КУпАП, позаяк не встановлено істотних порушень вимог вказаного закону при складанні протоколів, а також доводи апеляційної скарги про недопустимість, як доказів, письмових пояснень  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ці пояснення надані вказаними особами власноручно на ім`я начальника Солом`янського УП ГУНП в м. Києві, стосуються обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, та передані до суду у якості додатків до протоколів про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення заслуговують на увагу.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідальність за вчинення насильства в сім`ї наступає у разі умисного вчинення дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Отже, у постанові судді районного суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП має бути встановлено, які умисні дії фізичного, психологічного чи економічного характеру, зазначені у вказаній статті, вчинила особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також має бути встановлено, у чому полягає шкода, яка могла бути чи була завдана фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Викладаючи у постанові обставини, визнані судом доведеними, суддя районного суду обмежився вказівкою на те, що ОСОБА_1  вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дочки - ОСОБА_2 (словесно ображала), а також відносно свого зятя - ОСОБА_3 , чим завдала шкоди їх психічному здоров`ю.
Отже, згідно з постановою судді Стусік М.Ю., словесно ображаючи своїх дочку і зятя, вчинила дії психологічного характеру, чим завдала шкоди психічному здоров`ю   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Проте, такий висновок, викладений у постанові судді районного суд не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.
Так, з наявних в матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в також викладених у постанові судді пояснень, які ці особи давали в судовому засіданні суду першої інстанції, убачається, що ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_2 та зять ОСОБА_3 проживали в одній квартирі, право власності на яку, в певних долях, мають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
З певного часу між ОСОБА_1 , з одного боку, та її дочкою ОСОБА_2 і зятем ОСОБА_3 , з іншого боку, почали виникали сварки і конфлікти.
Особа, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 пояснювала, що під час однієї із таких сварок дочка завдала їй удару, проте вона не зверталась до поліції, пробачивши дочку.
20 жовтня 2022 року між вказаними особами відбувся черговий конфлікт, під час якого всі кричали, погрожували один одному, ОСОБА_1 словесно ображала дочку та зятя, а ті, в свою чергу, ображали ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 намагалася записати цей конфлікт на телефон, але дочка та зять відібрали у неї телефон, тоді ОСОБА_1 пішла з квартири та викликала наряд поліції.
Також з пояснень вказаних осіб убачається, що працівниками поліції, які прибули на виклик ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , склали протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно усіх учасників конфлікту: ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 У постанові судді районного суду з посиланням на диспозицію ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вірно зазначено, що самі по собі  нецензурні, брутальні висловлювання образи та таке інше не утворюють домашнього насильства та складу адміністративного правопорушення. Це відбувається лише у тому випадку, коли вони спрямовані на обмеження волевиявлення особи, або якщо такі дії викликати у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. 
Після такого висновку суддя районного суду у постанові вказує, що у цій справі безсумнівно встановлено, що дії ОСОБА_1 викликали у постраждалих осіб побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдали шкоди психічному здоров`ю осіб.
При цьому, вважаючи безсумнівно встановленою обставиною те, що дії ОСОБА_1 викликали у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдали шкоди психічному здоров`ю цих осіб, суддя районного суду не навів у постанові доказів на підтвердження такого висновку, окрім пояснень вказаних осіб та даних протоколів про адміністративні правопорушення.
Слід зауважити, що відповідно до вимог ст. 251 КУпАП протокол про адміністративні правопорушення може містити докази у справі про адміністративне правопорушення, проте у даній справі протоколи про адміністративні правопорушення від 20 жовтня 2022 року серії ВАВ № 495150, № 495153, складені щодо ОСОБА_1 , не містять жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у протоколах, щодо складу адміністративного правопорушення.
Так, у протоколі про адміністративне правопорушення від 20 жовтня 2022 року серії ВАВ № 495150 зазначено, що ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство відносно доньки ОСОБА_2 , а саме: словесно ображала, чим завдала шкоди психічному здоров`ю. 
У протоколі про адміністративне правопорушення, від 20 жовтня 2022 року серії ВАВ № 495153 зазначено, що ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство відносно зятя ОСОБА_3 , а саме: психологічного характеру, словесно ображала, чим завдала шкоди здоров`ю. 
При цьому у згаданих протоколах не зазначено, у чому полягає шкода, яка була завдана психічному здоров`ю потерпілої та здоров`ю потерпілого.          
Жодного посилання на докази, чи, власне, самих доказів на підтвердження обставин, викладених у протоколах, протоколи від 20 жовтня 2022 року серії ВАВ № 495150, № 495153 відносно щодо ОСОБА_1 не містять.
Що стосується пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , викладених у постанові судді, які вони давали в судовому засіданні, а також письмових пояснень вказаних осіб, приєднаних до протоколів про адміністративні правопорушення, то ці пояснення, навіть в сукупності, не підтверджують  висновок про те, що внаслідок дій ОСОБА_1 під час конфлікту 20 жовтня 2022 року була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих, чи у потерпілих виникли підстави побоюватися за свою безпеку, чи була спричинена емоційна невпевненість потерпілих, а чи нездатність захистити себе.
Згідно з обставинами справи, після цього конфлікту саме ОСОБА_1 звернулася до поліції за захистом, а також через цей конфлікт вона змушена була залишити свою оселю та перестала проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Натомість, посилання потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 завдала їм травми, психологічно на них тисне, матеріалами справи не підтверджені.
В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , намагаючись довести ту обставину, що діями ОСОБА_1 під час конфлікту 20 жовтня 2022 року була заподіяна шкода їх психічному здоров`ю, а також психічному здоров`ю їх малолітнього сина, подали суду медичний документ: консультаційний висновок спеціаліста від 21 жовтня 2022 року, підписаний лікарем педіатром медичного центру "БОНАМЕД" ОСОБА_4 та керівником закладу охорони здоров`я ОСОБА_5 (а.с. 71).
Згідно з вказаним висновком, лікар-педіатр ОСОБА_4 в порядку індивідуального звернення оглянув ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та встановив у дитини ознаки психоемоційного перевантаження (переляк, шоковий стан), діагностував психоемоційне перенавантаження та рекомендував Обстеження лікарем психіатром та невропатологом і уникнення психоемоційних перезбуджень.
На кутовому штампі консультаційного висновку спеціаліста зазначена адреса медичного центру "БОНАМЕД": м. Київ, проспект Червонозоряний, 17, ЄДРОУ 31983996, адреса сайту в мережі Інтернет та електронна пошта.
Потерпілі стверджували, що їх сина оглядав лікар приватної клініки, розташованої в м. Києві, по Червонозоряному проспекту, 17, (нині проспект Лобановського, 17), який надав висновок, проте ця особа не бажає з`являтись до суду для з`ясування питань щодо огляду дитини.
Піддавши сумніву наданий потерпілими консультаційний висновок медичного центру "БОНАМЕД", захисник Сидоренко В.В. звернувся з адвокатським запитом до вказаного центру для з`ясування питань щодо обстеження дитини, з`ясування встановлення анамнезу тощо (а.с. 75, 76, 77), проте вказаний медичний центр запит адвоката не отримав (а.с. 78).
Посилаючись на дані в мережі Інтернет з сайту, вказаного на бланку консультативного висновку, адвокат звернувся з адвокатськими запитами до Міністерства охорони здоров`я України щодо наявності ліцензії у ТОВ "МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР "БОНАМЕД", а також до органів поліції та суб`єктів господарювання щодо розташування та діяльності вказаного товариства за всіма адресами, зазначеними на сторінці БОНАМЕД МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР в мережі Інтернет (а.с. а.с 74, 80, 81, 83, 92-94).
Із відповідей на вказані адвокатські запити захисника убачається, що  ТОВ "МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР "БОНАМЕД" не має ліцензії МОЗ на провадження господарської діяльності з медичної практики і станом на 21 жовтня 2022 року також не мало (а.с. 84) та за адресами: м. Київ, вул. Пироговського, 18 та м. Київ, пр-т Валерія Лобановського , 17 не укладався договір оренди з ТОВ`МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР "БОНАМЕД" (а.с. 82, 91).
Таким чином,  в судовому засіданні апеляційної інстанції стороною захисту були надані докази, на підставі яких наданий потерпілими консультаційний висновок спеціаліста медичного центру "БОНАМЕД" від 21 жовтня 2022 року щодо огляду ОСОБА_6 має бути визнаний недопустимим доказом.
Виходячи з наведеного, суддя апеляційного суду не може прийняти до уваги посилання потерпілих на консультаційний висновок спеціаліста медичного центру "БОНАМЕД" від 21 жовтня 2022 року, як на доказ того, що внаслідок дій ОСОБА_1 під час конфлікту 20 жовтня 2020 року була завдана шкода їх психічному здоров`ю, а також психічному здоров`ю їх малолітнього сина. 
Отже, висновок, викладений у постанові судді районного суду про те, що дії ОСОБА_1 викликали у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдали шкоди психічному здоров`ю цих осіб є необґрунтованим.
За таких обставин суддя апеляційного суду вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відтак постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_1 необхідно скасувати із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
Окрім того, суддя апеляційного суду, вважаючи слушними доводи апеляційної скарги про те, що суд розглядає справу про адміністративне правопорушення лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, та не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, звертає увагу на таке.
Так, згідно з обставинами, викладеними у протоколах про адміністративні правопорушення, діями ОСОБА_1 була завдана шкода  психічному здоров`ю потерпілої  ОСОБА_2 та здоров`ю потерпілого ОСОБА_3 .
Водночас, в оскаржуваній постанові суддя районного суду дійшов до висновку, що, окрім завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілих, від дій ОСОБА_1 наступили й інші наслідки у виді побоювання потерпілих за свою безпеку, спричинення емоційної невпевненості, нездатності захистити себе.
Таким чином, у своїй постанові суддя районного суду послався на обставини, які не ставились у провину особі, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, протоколами про адміністративні правопорушення, тобто вийшов за межі обставин, викладених у протоколах, що є неприпустимим, позаяк це вказує на перебирання суддею на себе функції обвинувачення.
За певних умов, а саме: у разі доведеності інших обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, таке порушення вимог процесуального закону потягнуло б зміну постанови судді районного суду з виключенням з постанови обставин, які не ставились у провину особі, яка притягувалась до адміністративної відповідальності.
Проте, у даному випадку, зважаючи на відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП, вищевказане порушення вимог процесуального закону також є підставою для скасування постанови судді районного суду.
 
На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,  -
 
п о с т а н о в и в: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
 
Постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
 
Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

 
Суддя Київського апеляційного суду                        В.В. Ковальська

[1]Справа №760/15219/22
Провадження № 33/824/933/2023
Головуючий у першій інстанції Ріхтер В.В.   
Доповідач Ковальська В.В.