Постанова   
Іменем  України      
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/4359/20
 
провадження № 61-2271 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,               Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 19 травня 2022 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2012 року між нею                                       та ОСОБА_4 було укладено договір поступки права вимоги № 2, згідно з яким ОСОБА_4 передав їй усі права вимоги грошового зобов`язання у розмірі 280 616 грн до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінтехбуд» (далі - ТОВ «Укрінтехбуд»).
Відповідно до витягу з протоколу загальних зборів учасників                                     ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1 їй у рахунок погашення боргу згідно з договором поступки права вимоги від 27 квітня 2012 року № 2 передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83,6 кв. м, вартістю 280 616 грн. 
08 травня 2012 року нею та ТОВ «Укрінтехбуд» підписано акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що нею оглянуто вказану квартиру, це приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири 83,6 кв. м. 
05 грудня 2012 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 . 18 грудня 2012 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради їй було видано свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 14 грудня 2015 року у справі № 344/15764/15-ц позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 на підставі вищезазначеного рішення суду зареєструвала право власності на спірну квартиру. 16 січня 2016 року ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_6 вказану квартиру. 04 січня 2018 року ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 06 лютого 2017 року у справі № 344/11473/13 позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_8 , ОСОБА_5 з квартири 
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 344/11473/13 її касаційну скаргу та касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Кочетовою О. В., задоволено. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року скасовано, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року залишено             у силі. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження                         № 61-33326 св 18).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року    у справі № 344/15764/15 її апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено.  
Отже, спірна квартира вибула з володіння поза її волею, а ОСОБА_5 набула у власність квартиру та відчужила її незаконно, що підтверджено зазначеними вище судовими рішення. 
Таким чином, вона була позбавлена права на спірне нерухоме майно поза власною волею на підставі скасованих у подальшому судових рішень.
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд витребувати на її користь із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 80191726101.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 19 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно: квартиру  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна:80191726101. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірна квартира вибула з володіння  ОСОБА_1 протиправно та всупереч її волі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушені права позивачки підлягають захисту шляхом витребування нерухомого майна із чужого незаконно відчуженого майна у ОСОБА_2 . Такий спосіб захисту є ефективним та відповідає вимогам закону. Суд вказав, що для витребування майна із чужого незаконного володіння не потрібно визнавати всі правочини, які слугували підставою для його відчуження, недійсними. Є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності позивачки протиправно. 
Посилався на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня                2022 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов вірного висновку про витребування із чужого незаконного володіння відповідачки спірної квартири, оскільки вона вибула з власності позивачки поза її волею, а саме на підставі судового рішення, яке було скасовано. 
Позивачка була позбавлена можливості володіти та користуватися своїм нерухомим майном у зв`язку з ухваленням відповідних судових рішень, які у подальшому були скасовані, тому не могла зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав, оскільки таке майно було зареєстроване за ОСОБА_6 . 
Посилався на відповідні постанови Великої Палати Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини про втручання у право мирного володіння майном. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2023 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 344/4359/20 з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 січня 2018 року ОСОБА_2 придбала                      у ОСОБА_6 квартиру  АДРЕСА_1 . У вищевказаній квартирі відповідачка проживає разом з дитиною. 
При укладенні зазначеного правочину нотаріус перевіряла наявність обтяжень, накладених на спірну квартиру, та встановив відсутність заборон відчуження чи її арештів. Договір купівлі-продажу від 04 січня 2018 року є чинним та у встановленому законом порядку ніким не оспорювався.
ОСОБА_2 не знала та не могла знати про існування судового спору щодо спірної квартири, вона є добросовісним набувачем. 
Позивачка з невідомих причин не здійснювала державної реєстрації 
права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , тому ОСОБА_2 на законних підставах придбала у ОСОБА_6 спірну квартиру. 
Безпідставним є посилання судів на судові рішення у справах № 344/11473/13, 344/15764/15, оскільки ОСОБА_2 не приймала участі при їх розгляді судами, тому вони не є преюдиційними для цієї справи. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У квітні 2023 року  ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачки поза її волею, тому суди дійшли вірного висновку про його витребування із чужого незаконного володіння відповідачки. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 квітня 2012 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поступки права вимоги № 2, згідно з яким ОСОБА_4 передав їй усі права вимоги грошового зобов`язання у розмірі 280 616 грн до ТОВ «Укрінтехбуд».
Відповідно до витягу з протоколу загальних зборів учасників                                     ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1  ОСОБА_1                у рахунок погашення боргу згідно з договором поступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2 передано квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 83,6 кв. м, вартістю 280 616 грн. 
08 травня 2012 року  ОСОБА_1 та ТОВ «Укрінтехбуд» підписано акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що нею оглянуто вказану квартиру, це приміщення знаходиться у стані повністю придатному для використання, загальна площа квартири 83,6 кв. м. 
05 грудня 2012 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 . 
18 грудня 2012 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на вище зазначену квартиру.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 14 грудня 2015 року у справі № 344/15764/15-ц позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 на підставі вищезазначеного рішення суду зареєструвала право власності на спірну квартиру. 16 січня 2016 року ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_6 вказану квартиру. 
04 січня 2018 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 06 лютого 2017 року у справі № 344/11473/13 позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_8 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року у справі № 344/11473/13 апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - 
ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про виселення з жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2014 року № 783 про надання дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року, видане ОСОБА_1 про право власності на двохкімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 . У решті позову ОСОБА_5 відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 344/11473/13 касаційну скаргу  ОСОБА_1 та касаційну скаргу 
ОСОБА_4 , подану адвокатом Кочетовою О. В., задоволено. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року скасовано, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року залишено у силі. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження № 61-33326 св 18).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року    у справі № 344/15764/15 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду                         від 14 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено. 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права
власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення
в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав,
у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння
(стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі 
№ 372/266/15-ц, провадження № 14-396 цс 19, зробила висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року
у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, викладено висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року
у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, також зроблено висновок, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі,                   від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з фактичного володіння  ОСОБА_1 поза її волею, оскільки реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, яку нею було відчужено, здійснено на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 
2015 року у справі № 344/15764/15-ц, яке при апеляційному перегляді було скасовано постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено.
Таким чином, суди дійшли вірного висновку про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння відповідачки, оскільки спірна квартира вибула з власності позивачки поза її волею. Такий спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 є ефективним. 
При цьому згідно з положеннями частини першої статті 388 ЦК                      України витребування майна можливе і у добросовісного набувача,                      а недобросовісність дій  ОСОБА_1 судом не встановлено, що могло би бути підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги. 
Вказане узгоджується з пунктом 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження 
№ 14-190 цс 20). 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка набула у власність спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 
від 04 січня 2018 року, який є дійсним та ніким не оспорювався, на увагу не заслуговують, оскільки власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 
Посилання касаційної скарги на те, що позивачка з невідомих причин                    не здійснювала державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не впливають на вирішення цього спору, тому що 18 грудня 2012 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради  ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на вище зазначену квартиру, факт відсутності реєстрації права власності на неї згідно з положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може позбавити позивачку такого права, так як майно було відчужено іншій особі, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 461/12525/15-ц, провадження № 14-190 цс 20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83 гс 21.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 19 травня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта