УХВАЛА

18 серпня 2023 року 
м. Київ 

справа № 420/2086/22
адміністративне провадження № К/990/26785/23 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Легенченко Олена Андріївна, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі №420/2086/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати,

УСТАНОВИВ:
У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури (далі - відповідач), у якому просив визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05 листопада 2020 року по 14 вересня 2021 року та стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену заробітну плату з 05 листопада 2020 року по 14 вересня 2021 року у розмірі 395045,40 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року, у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Легенченко Олена Андріївна, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Так, за правилами пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України         не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Водночас вказану касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, розглянуте за правилами загального позовного провадження.
В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме у правовідносинах щодо можливості роботодавця поновити працівника на роботі з тимчасовим визначенням робочого місця без виплати заробітної плати, в контексті положень статей 21, 22 Закону України "Про оплату праці" та положень статей 16, 82, 81 Закону України "Про прокуратуру"; щодо можливості притягнення прокурора до відповідальності шляхом не нарахування та несплати заробітної плати за відсутності на робочому місці без прийняття наказу про звільнення у даний період; щодо притягнення прокурора одночасно до дисциплінарної та матеріальної відповідальності за одне й те саме правопорушення в контексті положень статті 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення та положень статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право не бути притягненим до суду або покараним двічі".
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Так, у цій справі суди попередніх інстанцій вирішували питання щодо бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 05 листопада 2020 року по 14 вересня 2021 року.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з моменту поновлення на роботі позивач був відсутній на роботі в Одеській обласній прокуратурі, що мало наслідком притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладенння дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Судами також враховано висновки Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №420/13822/20, а саме що Одеською обласною прокуратурою в повному обсязі забезпечено гарантії позивача на працю та вільний вибір роботи у межах встановленого Законом України "Про прокуратуру" особливого порядку призначення прокурорів на посаду, після їх звільнення з адміністративної посади в порядку, визначеному статтею 41 вказаного Закону. Крім того, позивачем жодним чином не спростовано той факт, що протягом спірного періоду він на робочому місці не з`являвся, до виконання своїх службових обов`язків не приступав. Таким чином, на думку судів обох інстанцій, відсутня бездіяльність Одеської обласної прокуратури у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за цей період.
У касаційній скарзі скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування, зокрема, статей 16, 82, 81 Закону України "Про прокуратуру", статті 61 Конституції України, статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право не бути притягненим до суду або покараним двічі".
Водночас в межах спірних правовідносин питання притягнення прокурора до дисциплінарної та матеріальної відповідальності в контексті положень статті 61 Конституції України, як про те вказує позивач, не було предмет спору.
При вирішенні спірних правовідносин суди попередніх інстанцій застосовуючи положення статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», статті 94 КЗпП України, статті 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, абзацу 3 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» виходили із тієї обставини, що у період з 05 листопада 2020 року по 14 вересня 2021 року, а саме з моменту визначення йому тимчасового робочого місця у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури, позивач не виконував роботу прокурора в Одеській обласній прокуратурі, що ним не заперечувалося.
Суд звертає увагу, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.
Водночас скаржником не зазначено у чому полягає неправильне застосування вищевказаних норм права судами попередніх інстанцій крізь призму встановлених обставин цієї справи, зокрема відсутності позивача у спірному періоді на робочому місці, при тому, що роботодавець в повному обсязі забезпечив гарантії позивача на працю та вільний вибір роботи у межах встановленого Законом № 1697-VII особливого порядку призначення прокурорів на посаду.
Поряд із тим, не наведено скаржником і належних обґрунтувань щодо порушення судами попередніх інстанцій положень статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці» з огляду на обставини цієї справи..
Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться здебільшого до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Наведені норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
А тому, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів обох інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 18 липня 2023 року про повернення касаційної скарги скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.
Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Легенченко Олена Андріївна, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі №420/2086/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько