КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8844/2023
Справа 752/13282/21
 
П О С Т А Н О В А   

 
Іменем      України
 
05 липня 2023 року                                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Плахотнюк Т.Г. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про захист прав споживача до АТ «Альфа-Банк». 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, а 19 квітня 2021 року роз`єднано в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до АТ «Альфа-Банк». Позовні вимоги ОСОБА_3 до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів виділені в окреме провадження. 24 травня 2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну позивача ОСОБА_3 її правонаступником ОСОБА_1 .
В даному позові ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , просила стягнути з відповідача на свою користь 89259 грн. пені та інших збитків за несвоєчасне повернення суми вкладу та нарахованих внесків згідно умов угоди № ДФЛ-13982/211 від 23 жовтня 2019 року.
Позов мотивувала тим, що 23 жовтня 2019 року уклала з АТ «Альфа-Банк» угоду № ДФЛ-13982/211 на розміщення строкового депозитного вкладу в сумі 196000 грн. на строк до 23 квітня 2020 року з виплатою відсотків в розмірі 16,75 % річних в кінці строку. 
На дату повернення укладеного депозитного договору 23 квітня 2020 року, згідно банківської виписки з особового рахунку вкладника, сума коштів до видачі з урахуванням суми вкладу та нарахованих відсотків становила 209155,74 грн. ОСОБА_3 надала право ОСОБА_1 на отримання коштів по депозитному договору, про що зазначено в нотаріально посвідченій довіреності № 493 від 18 квітня 2019 року. 
В дату закінчення договорів ОСОБА_1 звернувся з письмовими заявами до Київського відділення № 17 АТ «Альфа-Банк» про повернення суми вкладів та нарахованих відсотків. Банк кошти вкладника не видав, посилаючись на наявні проблеми з базою даних, отриманням наданих раніше довіреностей з архіву банку, а також внесенням нових відомостей в базу даних, пообіцявши вирішити проблему в найкоротші строки. Після неодноразових повторних звернень депозитні кошти вкладника ОСОБА_1 отримав в банку лише 07 травня 2020 року, при цьому ніяких додаткових документів ним не надавалось, банк погодився з оригіналом наданої ним нотаріально посвідченої довіреності. 13 травня 2020 року ОСОБА_1 як представник за довіреністю від імені ОСОБА_3 звернувся до банку з письмовою претензією, в якій запропонував відповідачу для уникнення судових спорів компенсувати протиправні та протизаконні дії, а також збитки вкладників, яка залишилась без задоволення. Своїми діями, які виразились у невиплаті внесених коштів на депозитний рахунок та нарахованих відсотків за їх використання у визначений договором термін, банк порушив умови укладеної угоди та права ОСОБА_3 як споживача фінансових (банківських) послуг та власника грошових коштів (майна), переданого в строкове користування. Збитки, завдані вкладнику в зв`язку з порушенням відповідачем норм чинного законодавства при банківському зберіганні коштів депозитного вкладу, складаються з 3 % річних відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 87845,10 грн., 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 240,67 грн., інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 532,10 грн., а також відсотків за зберігання коштів відповідно до ст. 1070 ЦК України в розмірі 641,79 грн., разом 89259,66 грн.
            
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року в позові відмовлено.
                                                                                    
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року, визнати нікчемними положення п. 4.2.7 договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», а також п.п. 3.16, 3.17 додатку № 6 до вказаного договору, в частинах, що зобов`язують клієнта, при необхідності зняття зі свого рахунку в касі банку суми коштів у розмірі, що перевищує 2000 грн. чи еквіваленту вказаної суми в іноземній валюті письмово попередити про це банк на пізніше ніж за 5 робочих днів до дати здійснення відповідної операції; дозволяє банку повернення суми вкладу (його частини) шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника протягом операційного часу банку, а договір вважається виконаним без фактичної видачі коштів вкладнику, зобов`язати АТ «Альфа-Банк» відредагувати вказані положення договору відповідно до норм чинного законодавства України з врахуванням інтересів вкладників (споживачів банківських послуг), стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумах 89259 грн. завданих збитків за порушення норм чинного законодавства при банківському зберіганні коштів депозитного вкладу, 1000 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди від порушення умов повернення коштів з депозитного вкладу, 2402 грн. витрат, понесених в зв`язку з судовим розглядом справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд не розглянув всі позовні вимоги, оскільки крім вимог, наведених у позові, вимоги в заяві про збільшення позовних вимог включали також визнання нікчемними положень п. 4.2.7 договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», а також п.п. 3.16, 3.17 додатку № 6 до вказаного договору, в частинах, що зобов`язують клієнта, при необхідності зняття зі свого рахунку в касі банку суми коштів у розмірі, що перевищує 2000 грн. чи еквіваленту вказаної суми в іноземній валюті письмово попередити про це банк на пізніше ніж за 5 робочих днів до дати здійснення відповідної операції; дозволяє банку повернення суми вкладу (його частини) шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника протягом операційного часу банку, а договір вважається виконаним без фактичної видачі коштів вкладнику.
Вказував, що при розгляді справи судом не досліджено оскаржувані положення договору про банківське обслуговування, які призводять до обману та нерівноправності сторін договору, порушують права вкладника як споживача банківських послуг та не відповідають нормам чинного законодавства України.
Вказував, що сторонами визнається обставина виплати банком коштів з затримкою в 14 днів.
Зазначив про спотворення відповідачем у відзиві фактичних обставин справи, які судом були прийняті за основу в рішенні, про те, що у ОСОБА_1 23 квітня 2020 року не виявилось оригіналу довіреності, в зв`язку з чим видачу коштів було відкладено на будь-який зручний час, і 05 травня 2020 року сторони погодились про дату та місце видачі грошових коштів з каси відділення банку з карткового рахунку позивача. Згідно листа-відповіді ОСОБА_1 від банку від 15 травня 2020 року, наявність у ОСОБА_1 оригіналу довіреності не заперечується, однак банк вважає свої зобов`язання за депозитним вкладом виконаними. В оскаржуваному рішенні суд не з`ясував дану обставину та не надав їй правову оцінку.
Наголошував, що судом при розгляді справи не досліджено та не зазначено, чи був у ОСОБА_1 при зверненні до банку 23 квітня 2020 року оригінал довіреності, чому банк і ОСОБА_1 не погодили видачу грошових коштів в день закінчення депозиту, а лише на 07 травня 2020 року, чому банк вимагав від ОСОБА_1 повторно подачі довіреності № 463, яка надавалась ОСОБА_1 в банк при укладенні договору від 23 жовтня 2019 року. Суд вказані обставини, що фактично спричинили спір, в рішенні не дослідив, чим пристав на сторону відповідача.
Вказував, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не надана правова оцінка незаконності дій відповідача по депозитним операціям на підставі нормативно-правових актів НБУ, зокрема п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516, згідно якого у разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини банк зобов`язаний зазначити в поданій ОСОБА_1 заяві на видачу депозитних коштів про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги з зазначенням причини. З мотивувальної частини рішення слідує, що при розгляді справи та ухваленні рішення суд діяв упереджено та необ`єктивно, проявив дискримінацію прав ОСОБА_1 як позивача та вкладника банку, чим порушено ст. 2, 10 ЦПК України, ст. 4, 6, 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Наводив аналіз укладеної угоди, зокрема, що в п. 1 оферти вказано лише рахунок повернення вкладу та нарахованих на вклад процентів, але не вказано, що договір вважається виконаним банком перерахуванням коштів на відкритий рахунок. Згідно п. 6, угода діє до моменту повернення вкладу. Отже, в підписаній оферті укладена угода закінчується (вважається виконаною) не перерахуванням коштів на відкритий рахунок, як зазначено в рішенні, а діє до моменту повернення вкладу банком.
Наводив зміст п. 3.13, 3.16 Публічної пропозиції банку, вказував, що з проведеного аналізу підписаної оферти та вказаних положень Публічної пропозиції, слідує, що суд дійшов невірного висновку про виконання умов депозитного договору 23 квітня 2020 року.
Вказував, що затримавши виплату депозитних коштів, банк не виконав умови укладеної угоди, чим завдав вкладнику майнової та моральної шкоди.
Посилався на правовий висновок Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-140цс13, згідно якого зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпоряджатися ним на свій розсуд; у разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Зазначив, що судом не надана оцінка положенням Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що є складовою частиною Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування, на яку посилається суд. Окремі положення вказаної Публічної пропозиції та Договору призводять до омани та нерівноправності сторін договору, порушують права вкладника як споживача банківських послуг, суперечать одна одній, не відповідають нормам чинного законодавства, а саме п. 3.16, 3.17 Додатку № 6 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», п. 4.2.7 Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», в частинах, що зобов`язують клієнта, при необхідності зняття зі свого рахунку в касі банку суми коштів у розмірі, що перевищує 2000 грн. чи еквіваленту вказаної суми в іноземній валюті письмово попередити про це банк на пізніше ніж за 5 робочих днів до дати здійснення відповідної операції; дозволяє банку повернення суми вкладу (його частини) шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника протягом операційного часу банку, а договір вважається виконаним без фактичної видачі коштів вкладнику. Встановлені обмеження щодо видачі розміру коштів на «першу вимогу клієнта» зазначені не в тексті самого договору, які безпосередньо підписує та може побачити клієнт, а на сайті банку, що обмежує доступ. Зазначена сума обмеження в 2000 грн. є менше суми прожиткового мінімуму, що є явно заниженою для депозитних банківських операцій та операцій з поточного рахунку. Строк попередження не пізніше ніж за 5 робочих днів до дати здійснення відповідної операції є явно перебільшеним та несправедливим.
Зауважував, що мотивувальна частина рішення не містить посилань на норми чинного законодавства України або міжнародного права, які б виправдовували чи спростовували обставини по суті справи, позовні вимоги, поведінку чи дії сторін спору, немає посилань на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду та ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Золотас проти Греції» від 29 січня 2013 року.
Вказував, що судом першої інстанції було безпідставно роз`єднано позови, оскільки вони виникли з тотожного порушення банком умов типових депозитних договорів, укладених довіреною особою ОСОБА_1 в один день та на одних умовах.
Вказував, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
 
Від відповідача АТ «Сенс Банк» (до зміни назви АТ «Альфа-Банк») надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Посилався на те, що банк в повному обсязі виконав умови депозитного договору, 23 квітня 2020 року повернув грошові кошти та нараховані відсотки шляхом їх перерахування на поточний рахунок. 
ОСОБА_4 не звертався до банку з належним чином оформленими документами, на підставі яких банк мав право видати кошти - заявою на видачу готівки з поточного рахунку у відповідності до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ № 103 від 25 вересня 2018 року.
Вказував, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка та вина, а тому правомірно відмовлено в задоволенні позову в цій частині.
Наголошував, що суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                                            
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із того, що нараховані за депозитним договором № ДФЛ-813982/211 від 23 жовтня 2019 року відсотки виплачувались вкладнику щомісячно, а вклад було повернуто на рахунок 23 квітня 2020 року. Позивач як уповноважена особа вкладника звернувся від її імені з заявою про виконання умов депозитного договору 23 квітня 2020 року, і банком виконано свої зобов`язання шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3 цього ж дня.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що довіреністю від 18 квітня 2019 року ОСОБА_3 , чинною до 18 квітня 2024 року, посвідченою приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, уповноважила ОСОБА_1. одержувати належні їй гроші (зокрема суму вкладу, нараховані відсотки та компенсації) в усіх банках та фінансових установах України, їх відділеннях, ФГВФО, розпоряджатися (в тому числі відкривати нові рахунки на її ім`я, поповнювати рахунки, перераховувати, переводити грошові кошти на інший рахунок в будь-яку банківську установу, здійснювати конвертацію грошових коштів на рахунка без обмеження їх розміру у грошову одиницю за власним розсудом представника, закривати рахунки в разі потреби) будь-якими рахунками в усіх банках України, їх відділеннях, подавати від її імені заяви будь-якого змісту та інші документи, пов`язані з отриманням кошти, бути представником її інтересах в банківських установах (а. с. 19 - 20).
На а. с. 45 наявна копія Оферти на укладання Угоди на розміщення вкладу № ДФЛ-813982/211, згідно якої ОСОБА_3 , згідно з умовами Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та АТ «Альфа-Банк», підписанням цієї оферти пропонує банку укласти з нею Угоду на розміщення вкладу на наступних умовах: вид вкладу - «Альфа-депозит», сума вкладу 196000 грн., строк вкладу/дата повернення вкладу - з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 23 квітня 2020 року, процентна ставка 16,75 % річних. Рахунок для повернення вкладу та процентів НОМЕР_1 (надалі - Рахунок 1). Сплата нарахованих процентів здійснюється шляхом зарахування на Рахунок 1 в день повернення вкладу. Угода набуває чинності з моменту підписання банком цього акцепту на укладання угоди та зарахування коштів на депозитний рахунок та діє до моменту повернення вкладу.
23 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» акцептом на укладення угоди на розміщення вкладу № ДФЛ-813982/211 прийнято пропозицію ОСОБА_3 на укладання угоди на розміщення вкладу в рамках Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» на наступних умовах: вид вкладу - «Альфа-депозит», сума вкладу 196000 грн., строк вкладу/дата повернення вкладу - з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 23 квітня 2020 року, процентна ставка 16,75 % річних. Рахунок повернення вкладу та процентів НОМЕР_1 (надалі - Рахунок 1). Нараховані проценти на суму вкладу сплачуються шляхом зарахування на Рахунок 1 в день повернення вкладу. Угода набуває чинності з моменту підписання банком цього акцепту на укладання угоди та зарахування коштів на депозитний рахунок та діє до моменту повернення вкладу (а. с. 12).
На а. с. 14 наявна копія квитанції від 23 жовтня 2019 року № 892152, згідно якої залучено кошти на депозит, угода № ДФЛ-813982/211 від 23 жовтня 2019 року, платник - ОСОБА_3 через ОСОБА_1 
23 квітня 2020 року ОСОБА_1 , діючи як представник ОСОБА_3 , звернувся до АТ «Альфа-Банк» з заявою, згідно якої, в зв`язку із закінченням терміну дії депозитного договору, просив видати суму вкладу 196000 грн. та нараховані відсотки згідно умов договору; необхідні документи для отримання коштів надавались в банк (а. с. 22).
На а. с. 23 наявна копія заяви ОСОБА_1 на ім`я АТ «Альфа-Банк» від 27 квітня 2020 року, згідно якої станом на 27 квітня 2020 року він не може отримати кошти по депозитним вкладам, зокрема по угоді № ДФЛ-813982/211 від 23 жовтня 2019 року на суму 196000 грн., термін дії якої закінчився 23 квітня 2020 року і письмова заява на отримання коштів подавалась до банку у дату її закінчення. Причина затримки у видачі коштів (зі слів працівників) - в систему електронного документообігу банку внесена тільки одна сторінка довіреності на ім`я ОСОБА_1 від ОСОБА_3 , отримання вказаних документів з архіву банку потребує часу. В ОСОБА_1 є оригінали вказаних доручень (надавались в банк), а повторно зробити з них нотаріально посвідчену копію наразі немає можливості в зв`язку з припиненням роботи нотаріусів в зв`язку з запровадженням карантину, залишити в банку оригінали довіреностей він також не може, так як має від імені вказаних осіб відносини з іншими банківськими установами. Запропоновано банку самостійно зробити копії з оригіналів довіреностей та завірити їх для видачі коштів.
На а. с. 25 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» від 13 травня 2020 року, згідно якої, в зв`язку з втратою банком ним надаються повторно нотаріально посвідчені копії довіреностей на право виконувати банківські операції ОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Додатками до заяви зазначено нотаріально посвідчені копії довіреностей.
На а. с. 26 - 27 знаходить претензія ОСОБА_1 на ім`я АТ «Альфа-Банк» від 13 травня 2020 року, згідно якої ОСОБА_1 з 23 квітня по 07 травня 2020 року не міг отримати в АТ «Альфа-Банк» кошти по депозитним вкладам та нарахованим відсоткам зокрема по угоді № ДФЛ-813982/211 від 23 жовтня 2019 року, укладеній АТ «Альфа-Банк» зі ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченої довіреності, копія якої надавалась в банк при підписанні договору; термін дії договору закінчився 23 квітня 2020 року, письмові заяви на отримання коштів подавались до банку у дату їх закінчення. Причина затримки у видачі коштів, зі слів працівників - в систему електронного документообігу банку внесена тільки одна сторінка довіреності на ім`я ОСОБА_1 від ОСОБА_3 , отримання вказаних документів з архіву банку потребує часу. Підтвердження факту, що нотаріально посвідчені копії довіреностей вкладника ОСОБА_3 надавались в банку, є те, що 23 квітня 2020 року закінчувався термін дії інших вкладів, які також укладались одночасно з вкладом ОСОБА_3 , і кошти по вкладам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 він отримав вчасно, нотаріально посвідчені копії довіреностей вказаних вкладників були заведені в базу даних банку. Наступного дня, 24 квітня 2020 року, він надав до банку для отримання коштів оригінали вказаних доручень для зняття з них копій та посвідчення банком, повторно зробити з них нотаріально посвідчені копії в нього не було можливості в зв`язку з карантином. 27 квітня 2020 року він подавав до банк письмову заяву з описом ситуації, яка склалася з отриманням коштів, банк довго не визначався, довіреностей з архіву банку не отримали, 07 травня 2020 року банк врешті визначився та видав йому кошти по вказаним вкладам. Для видачі коштів з оригіналів довіреностей банком зроблені та завірені копії. 12 травня 2020 року ОСОБА_1 , зробив нотаріально посвідчені копії вказаних довіреностей та 13 травня 2020 року надав їх до банку. Вважав вказані дії банку по затримці видачі депозитних коштів такими, що порушують умови укладених депозитних договорів, права клієнтів та завдали їм матеріальних збитків. Про збитки свідчить той факт, що за кошти вказаних вкладників він планував в подальшому придбати облігації фонду ТОВ «Інвестиційний капітал України», вартість яких станом на 28 квітня 2020 року становила 9459,04 грн. за 1 шт. Станом на 08 травня 2020 року вартість облігацій вказаного фонду становила вже 9510,17 грн. за 1 шт. Крім того, нотаріуси за посвідчення копій доручень стягують плату, що також є збитками для вкладника. Вважав дії банку по затримці видачі депозитних коштів протиправними, що порушують норми чинного законодавства України. Станом на 07 травня 2020 року депозитні кошти вкладників банк затримав на 14 днів. Для уникнення судових спорів пропонував банку компенсувати вищевказані протиправні дії та збитки вкладників.
15 травня 2020 року АТ «Альфа-Банк» надано відповідь на претензію ОСОБА_1 , вказуючи, що відповідно до ст. 634 ЦК України АТ «Альфа-Банк» оголосило Публічну пропозицію на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб та взяло на себе зобов`язання перед фізичними особами резидентами та нерезидентами, які приймають (акцептують) умови Публічної пропозиції банку, надавати банківські послуги в порядку та на умовах, передбачених Договором про банківське обслуговування фізичних осіб, включаючи всі додатки до нього, за тарифами, які були встановлені банком та оприлюднені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за посиланням https://alfabank.ua. Підписанням оферти ОСОБА_3 23 жовтня 2019 року підтвердила, що ознайомлена та погоджується з усіма умовами обслуговування депозитних вкладів, що визначені Публічною пропозицією на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до п. 2.4.1 Додатку № 6 Договору про банківське обслуговування фізичних осіб банк зобов`язується відкрити вкладнику депозитний рахунок, зарахувати на нього вклад та сплачувати вкладнику проценти у порядку та відповідно до умов, що визначаються договором, цим додатком № 6, Угодою на розміщення вкладу та, у випадку розміщення вкладу з видачею Сертифікату, Умовами розміщення та погашення ощадних (депозитних) сертифікатів, іменних та/або на пред`явника, процентних, безкупонних АТ «Альфа-Банк», що зазначені на звороті Сертифікату. Сума, валюта, строк розміщення кожного з вкладів, а також порядок виплати нарахованих процентів, умови повернення вкладу визначені Офертою на укладення Угоди на розміщення вкладу. Відповідно до п. 1 Оферти на укладення Угоди на розміщення вкладу № ДФЛ-813982/211 повернення вкладу, а також нарахованих процентів відбувається шляхом їх зарахування на Рахунок 1 в день повернення вкладу. У відповідності до положень укладеної Угоди на розміщення вкладу ДФЛ-813982/211 АТ «Альфа-Банк» 23 квітня 2020 року зарахував на рахунок НОМЕР_1 належні ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 196000 грн. (вклад) + 13155,52 грн. (проценти). Таким чином, АТ «Альфа-Банк» в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання, та жодним чином не обмежував клієнтів щодо вільного розпорядження своїми коштами (а. с. 28 - 29).
На а. с. 16 знаходиться копія виписки по особовим рахункам ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року по 23 квітня 2020 року, згідно якої 23 квітня 2020 року на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_1 здійснено нарахування відсотків в розмірі 13155,52 грн. та вкладу в розмірі 196000 грн.
Крім того, згідно виписки по особовим рахункам ОСОБА_3 , за період з 22 жовтня 2019 року по 14 травня 2020 року їй було нараховано: 31 жовтня 2019 року - 719,56 грн., 29 листопада 2019 року - 2698,36 грн., 28 грудня 2019 року - 2788,30 грн., 31 січня 2020 року - 2780,68 грн., 28 лютого 2020 року - 2601,29 грн., 31 березня 2020 року - 2780,68 грн., 23 квітня 2020 року - 1973,39 грн. (а. с. 50 - 54).
На а. с. 57 знаходиться копія виписки по особовим рахункам ОСОБА_3 з 22 жовтня 2019 року по 14 травня 2020 року, згідно якої 07 травня 2020 року здійснено переказ коштів з рахунку НОМЕР_1 на власний поточний рахунок НОМЕР_2 через ОСОБА_1 згідно довіреності № 493 від 18 квітня 2019 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. З огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
 
Як вбачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є стягнення пені та інших збитків за несвоєчасне повернення суми вкладу та нарахованих відсотків згідно до умов укладеної Угоди № ДФЛ-13982/211 від 23 жовтня 2019 року.
 
Заперечуючи проти позову, АТ «Альфа-Банк» у відзиві на позовну заяву вказував, що оскільки ОСОБА_1 звернувся з заявою від 23 квітня 2020 року про виконання умов депозитного договору, то з боку банку він був повністю і належно виконаний 23 квітня 2020 року шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, в зв`язку з чим банк вважає, що позивач безпідставно заявляє свої вимоги. Окремо банк звертав увагу, що 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 не мав при собі належним чином оформленої довіреності для отримання грошових коштів в касі відділення АТ «Альфа-Банк».
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Частиною 24 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій та операцій з ощадними сертифікатами банку, затвердженого постановою Правління НБУ 03 грудня 2003 року № 516 передбачено, що грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого власного вкладного (депозитного), поточного або платіжного рахунку і повертаються банком готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок після закінчення строку, визначеного в договорі банківського вкладу, або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу.
 
У матеріалах справи (а. с. 12, 45) міститься оферта та акцепт угоди, відповідно до яких банком прийнято оферту ОСОБА_3 на укладення Угоди на розміщення вкладу № ДФЛ-813982/211 в рамках Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» на наступних умовах: вид вкладу - «Альфа-депозит», сума вкладу 196000 грн., строк вкладу/дата повернення вкладу - з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 23 квітня 2020 року, процентна ставка 16,75 % річних. Рахунок повернення вкладу та процентів НОМЕР_1 (надалі - Рахунок 1). Нараховані проценти на суму вкладу сплачуються шляхом зарахування на Рахунок 1 в день повернення вкладу. Угода набуває чинності з моменту підписання банком цього акцепту на укладання угоди та зарахування коштів на депозитний рахунок та діє до моменту повернення вкладу (а. с. 12).
Згідно копія виписки по особовим рахункам ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року по 23 квітня 2020 року, згідно якої 23 квітня 2020 року на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_1 здійснено нарахування відсотків в розмірі 13155,52 грн. та вкладу в розмірі 196000 грн. (а. с. 16).
 
Таким чином, встановивши, що 23 квітня 2020 року банком було повернуто суму вкладу та нарахованих відсотків на рахунок, зазначений у договорі, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що вклад було повернуто вчасно, згідно до умов укладеної угоди.
 
Доводи апеляційної скарги, що пунктом 1 Оферти від 23 жовтня 2019 року вказано лише рахунок повернення вкладу та нарахованих на вклад процентів, але не вказано, що договір вважається виконаним банком перерахуванням коштів на цей рахунок, і що відповідач не видав ОСОБА_1 кошти з вкладу ОСОБА_3 в день звернення, а лише перерахував на депозитний рахунок для видачі, що є порушенням чинного законодавства, умов підписаної оферти та не свідчить про виконання умов депозитного договору, не ґрунтуються на вимогах ст. 1060 ЦК України, п. 24 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій та операцій з ощадними сертифікатами банку, затвердженого постановою Правління НБУ 03 грудня 2003 року № 516, спростовуються змістом оферти та акцепту Угоди № ДФЛ-813982/211 та відхиляються апеляційним судом.
 
З огляду на встановлені судом обставини вчасного повернення суми вкладу та нарахованих відсотків на рахунок, погоджений сторонами в Угоді № ДФЛ-813982/211, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що всупереч п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ № 516 від 03 грудня 2003 року, а саме на заяві на видачу депозитних коштів ОСОБА_3 банком не зазначено про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини.
 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що при розгляді справи судом не досліджено дотримання банком положень Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», з огляду на відсутність вказаного доказу в матеріалах справи і неможливістю його дослідження судом, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду України в постанові від 25 грудня 2013 року в справі № 6-140цс13, згідно яких «зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України».
Апеляційний суд враховує, що позивачем не надано доказів ненадання вкладнику можливості використання коштів, перерахованих на рахунок НОМЕР_1 , зокрема можливості виконання безготівкових розрахунків, а відтак наведені правові висновки не є релевантними до спірних правовідносин.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що банком не було своєчасно виконано вимогу про видачу коштів по вкладу саме в готівковій формі, апеляційний суд виходить із наступного.
 
У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.
Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).
Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).
 
Відповідно до п. 30 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148, касир проводить видачу готівки тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері або видатковій відомості. Видача готівки проводиться за довіреністю, оформленою у встановленому порядку згідно із законодавством України, особам, які з поважних причин не мають змоги поставити підпис власноручно. У видатковому касовому ордері після прізвища, імені та по батькові одержувача готівки бухгалтер зазначає прізвище, ім`я та по батькові особи, якій довірено одержати готівку, а в разі видачі готівки за видатковою відомістю перед підписом про одержання грошей касир робить у ній напис "За довіреністю". Видача готівки за довіреністю проводиться відповідно до вимог, передбачених у пункті 27 розділу III цього Положення. Довіреність або нотаріально засвідчена копія довіреності залишається в касира і додається до видаткового касового ордера або видаткової відомості.
 
У відзиві на позовну заяву АТ «Альфа-Банк» наголошував, що 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 не мав при собі належним чином оформленої довіреності для отримання грошових коштів в касі відділення АТ «Альфа-Банк», відтак у банку не виникло передбачених законом підстав для видачі готівкових коштів.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що змістом заяви ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року та претензії від 13 травня 2020 року позивачем визнається, що 23 квітня 2020 року він дійсно не мав нотаріально посвідченої копії довіреності і не мав можливості залишити у касі оригіналу довіреності (а. с. 23, 26).
 
Апеляційний суд враховує, що згідно доводів позовної заяви, 07 травня 2020 року АТ «Альфа-Банк» погодився з оригіналу наданої ОСОБА_1 нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_3. зробити копію, завірити її та видати кошти.
 
Разом із тим, вказані добровільні дії банку не доводять неправомірності попередніх дій відповідача 23 квітня 2020 року та не спростовують тих обставин, що при зверненні до банку 23 квітня 2020 року з метою отримання готівки позивачем не було дотримано п. 30 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148, а саме не надано оригіналу довіреності або її нотаріально засвідченої копії для залишення їх в касира для додання до видаткового касового ордера або видаткової відомості.
Та обставина, що у листі-відповіді ОСОБА_1 від банку 15 травня 2020 року не заперечувалась наявність у ОСОБА_1 оригіналу довіреності, і що у відзиві на позовну заяву відповідачем повідомляються неправдиві відомості про відсутність такого оригіналу 23 квітня 2020 року, на що ОСОБА_1 посилався в апеляційній скарзі, вищевказаних обставин також не спростовує, і доводи апеляційної скарги в зазначеній частині відхиляються апеляційним судом як неспроможні.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав з`ясувати, чи була при зверненні в банк 23 квітня 2020 року у ОСОБА_1 в оригіналі довіреність, чому банк і ОСОБА_1 не погодили видачу грошових коштів в день закінчення депозиту 23 квітня 2020 року, а лише на 07 травня 2020 року, чому банк вимагав від ОСОБА_1 повторної подачі довіреності, яка вже подавалась ОСОБА_1 в банк при підписанні договору банківського вкладу № ДФЛ-813982/211 від 23 жовтня 2019 року.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що п. 30 Положення № 148 не ставить вимог про необхідність надання довіреності (її нотаріально засвідченої копії) для отримання готівки в касі банку в залежність від обставин попередньої подачі такої довіреності представником клієнта при виконанні інших операцій, в даному випадку - при укладенні договору банківського вкладу.
 
Відтак, доводи ОСОБА_1 про безпідставну відмову банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд також відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення судом не прийнято до уваги та не надана правова оцінка незаконності дій відповідача по депозитним операціям на підставі нормативних документів Національного банку України.
 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції встановив належне виконання АТ «Альфа-Банк» своїх зобов`язань за договором банківського вкладу, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимог про стягнення збитків, а посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі 761/26293/16-ц, щодо відповідальності банку за відмову виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунку апеляційний суд відхиляє, оскільки з урахуванням встановлених обставин такі висновки не можуть бути застосовані.
 
Доводи апеляційної скарги, що справа розглянута з порушенням принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, з проявом дискримінації прав ОСОБА_1 як позивача і вкладника банку, чим порушено ст. 2, 6, 10 - 12 ЦПК України, ст. 4, 6, 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підтверджені належними та допустимими доказами, зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було розглянуто вимоги, заявлені в заяві про збільшення позовних вимог, які, крім вимог про стягнення грошових коштів з відповідача, також включили вимоги про визнання нікчемними положень п. 4.2.7 договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», а також п.п. 3.16, 3.17 додатку № 6 до вказаного договору, в частинах, що зобов`язують клієнта, при необхідності зняття зі свого рахунку в касі банку суми коштів у розмірі, що перевищує 2000 грн. чи еквіваленту вказаної суми в іноземній валюті письмово попередити про це банк на пізніше ніж за 5 робочих днів до дати здійснення відповідної операції; дозволяє банку повернення суми вкладу (його частини) шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника протягом операційного часу банку, а договір вважається виконаним без фактичної видачі коштів вкладнику.
 
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
 
Разом із тим, з матеріалів справи не вбачається, що від ОСОБА_1 після надходження позову до суду та до ухвалення рішення в справі надходили будь-які заяви про збільшення позовних вимог. Докази подання позивачем відповідної заяви до суду першої інстанції в матеріалах справи також відсутні.
 
Заявлення нових позовних вимог ОСОБА_1 в прохальній частині відповіді на відзив на позовну заяву (а. с. 59 - 66) не можна вважати поданням заяви про збільшення позовних вимог, оскільки відповідь на відзив на позовну заяву є окремою процесуальною заявою, вимоги до форми та змісту якої встановлено законом, зокрема відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам апеляційної скарги в частині вимог про визнання нікчемними положень п. 4.2.7 Договору про банківське обслуговування в АТ «Альфа-Банк», п. 3.16, 3.17 Додатку № 6 до вказаного Договору, про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 1000 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди, судових витрат в розмірі 2402 грн. не підтверджує і не спростовує ці доводи.
 
Разом із тим, апеляційний суд враховує, що у випадку, якщо заява про збільшення позовних вимог дійсно подавалась позивачем і дані вимоги не розглядались судом першої інстанції, він не позбавлений можливості звернутися до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення відповідно до положень ч. 1 ст. 270 ЦПК України.
 
Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції було умисно роз`єднано позови, подані до АТ «Альфа-Банк» у даній справі від імені інших вкладників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задля запобігання касаційного оскарження судового рішення згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, як такі, що не підтверджуються належними та допустимими доказами і виходять із припущень.
 
Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що крім порушення норм чинного законодавства України, судом першої інстанції порушено також право позивача ОСОБА_3 , передбачене п. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на упередженість суду, яким свідомо прийнято незаконне рішення, а також безпідставно роз`єднано позови, є неспроможними, зважаючи на те, що правом на відвід суду в передбаченому законом порядку позивач не скористався.
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ у справі «Золотас проти Греції», в якій суд зазначав, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами договору. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності договору, який він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.
Натомість, у справі, що переглядається, банк еквівалентну суму за умовами договору повернув.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в мотивувальній частині рішення немає посилань на жодну норму чинного законодавства України або норми міжнародного права, які б виправдовували чи спростовували обставини по суті справи, позовні вимоги, поведінку чи дії сторін спору, відсутні посилання на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду та ЄСПЛ, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що невидачею коштів у визначений договором строк банк порушив умови договору та майнові права вкладника, гарантовані нормами чинного законодавства України, про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.