Номер провадження: 22-ц/813/5458/23 
Справа № 501/3327/13-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                      Назарової М.В.,
суддів:                                                Кострицького В.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря                          Гуденка Д.О.,
учасники справи: заявник – ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2023 року, постановлену Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Пушкарського Д.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання ухвали такою, що не підлягає виконанню, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

                                       в с т а н о в и в:

24 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області суду від 18 жовтня 2013 року про визнання між ним та ОСОБА_2 мирової угоди і закриття провадження у цивільній справі № 501/3327/13, такою, що не підлягає примусовому виконанню, в якій просив:
- зупинити примусове виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року по справі № 501/3327/13, на підставі якої Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 48938499 від 25 вересня 2015 року до розгляду заяви по суті;
- визнати такою, що не підлягає примусовому виконанню ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року про визнання мирової угоди, ухвалену у справі № 501/3327/13-ц.
Заява обґрунтована тим, що ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року не відповідає встановленим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимогам до виконавчого документа та є такою, що не підлягає примусовому виконанню, оскільки як на час її постановлення, так і на час набрання законної сили, а також на час її пред`явлення до примусового виконання, ухвала не відносилась до рішень, що підлягали примусовому виконанню державною виконавчою службою. Вважає, що наведені обставини унеможливлювали прийняття державним виконавцем 25 вересня 2015 року постанови про відкриття провадження з виконання відповідної ухвали.
На підставі викладеного заявник просив заяву задовольнити у повному обсязі.
03 лютого 2023 року від ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на заяву, в яких він просив відмовити у її задоволенні, зазначивши, що ухвала про визнання мирової угоди відповідає вимогам виконавчого документа та передбачала зобов`язання майнового характеру, а спонукання до виконання мирової угоди не є ефективним способом захисту прав стягувача, в той час як ст. 432 ЦПК України не передбачено визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконання у зазначений заявником у поданій ним заяві спосіб. Крім того вказав, що наразі боржник має непогашену заборгованість перед ним у розмірі, зазначеному в ухвалі про затвердження мирової угоди, за якою у законний спосіб відкрите виконавче провадження, а подання заявником заяви через значний проміжок часу після відкриття примусового виконання може свідчити лише про його намагання ухилитися від виконання свого зобов`язання. 
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає оскаржувану ухвалу незаконною, постановленою з порушеннями норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2023 року, постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити у повному обсязі та визнати ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року про визнання мирової угоди такою, що не підлягає примусовому виконанню.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи полягає у тому, що суд всупереч фактичним обставинам справи обмежився лише посиланням на відповідність ухвали про затвердження мирової угоди від 18 жовтня 2013 року статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із чим була прийнята виконавчим органом до виконання, проте саме через таку невідповідність стягувачем ініціювалося у 2014 році питання про внесення виправлень до такої, що було задоволено та викладено у новій редакції з додаванням даних сторін мирової угоди; на теперішній час ухвала про визнання мирової угоди не відповідає вимогам до виконавчого документу, оскільки не містить строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, в ній відсутні відомості про боржника та стягувача; ухвалою визначено загальний борг за договором позики у сумі 705888 грн, натомість на стадії примусового виконання за ОСОБА_1 стягувався борг у розмірі 297388 грн, у той час, коли припинення спору між сторонами у спосіб укладення мирової угоди виключає можливість в подальшому в судовому порядку змінювати мирову угоду шляхом ухвалення іншого судового рішення. Неправильне застосування судом норм матеріального права полягає в неврахуванні того, що Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-Х1У виключено положення про те, що мирові угоди відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Порушення судом норм процесуального права полягає у відсутності в матеріалах справи відомостей про повідомлення заявника про розгляд справи судом, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. Також судом не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справах № 755/15479/14-ц, № 363/1103/16-ц, № 554/15618/13-ц, № 426/12550/16-ц, в яких виснувато про неможливість видачі виконавчого документу на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди; про неможливість без рішення суду примусового стягнення боргу за мирової угодою, затвердженою судом; про належність способу захисту як-то звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди; підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання.
У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні заявник підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник стягувача апеляційну скаргу не визнав.
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглядаючи вказану ухвалу суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Судом встановлено, що 18 жовтня 2023 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області було визнано мирову угоду, укладену між сторонами спору ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та закрито провадження у справі (а.с. 73-79).
У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за умовами мирової угоди, 25 вересня 2015 року Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 48938499 з виконання ухвали № 501/3327/13-ц, виданої 18 жовтня 2013 року, Іллічівським міським судом Одеської області, грошова сума 297388,00 грн, боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 (а.с. 138).
Відповідно до частини першої статті 432 ЦПК України суд, який видав документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Згідно ч. 3 ст. 432 ЦПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення заявника (відповідача) ОСОБА_1 судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.
Оскільки законодавцем передбачене обов`язкове повідомлення сторони про розгляду питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, то таке повідомлення про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Вимоги до судової повістки про виклик або судово повістки-повідомлення містяться у статті 129 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 
Вирішуючи порушене заявником питання, місцевий суд зазначив, що сторони в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 27 січня 2023 року прийнято до свого провадження справу за заявою ОСОБА_1 про визнання ухвали такою, що не підлягає примусовому виконанню та призначено у справі судове засідання на 06 лютого 2023 року о 09.30 год (а.с. 141).
В матеріалах справи відсутні докази про отримання заявником ОСОБА_1 ухвали суду та про виклик в судове засідання, призначене на 09.30 06 лютого 2023 року.
За таких обставин, слід вважати, що заявник (боржник) не був належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Тому доводи відповідача щодо порушення судом порядку розгляду справи через його неповідомлення належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в ході якого було прийнято оскаржуване судове рішення, заслуговують на увагу.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Допущені судом порушення норм процесуального права внаслідок розгляду справи за відсутності неналежно повідомленого відповідача про дату, час і місце засідання, на що він посилається у своїй скарзі, у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи, що справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, не повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, ухвалене судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги щодо суті ухваленого судового рішення, колегія суддів зазначає таке.
Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Порядок виконання визначається Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
Також судом слушно зазначено, що ст. 432 ЦПК України не передбачено визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню на підставі, вказаній в заяві боржника. Розширене тлумачення ч. 2 цієї ж статті також не передбачає такого права суду.
Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.
Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий документ, зокрема виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, також, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому суд зауважує, що за даною справою, виконавчий лист не видавався, а виконавчим документом була сама Ухвала про затвердження мирової угоди від 18.10.2023 року яка відповідала вимогам виконавчого документу, які були закріплені статтею 18 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент винесення рішення.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий документ ще не виконаний.
Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.
Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).
Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення (визнання мирової угоди), або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документу.
Разом з тим, за наявності мирової угоди з обов`язком заявника щодо виплати боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, боржником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано зазначене рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судові рішення, що набрали законної сили (а у випадках негайного виконання - і ті, що не набрали законної сили), мають виконуватися зобов`язаною особою. Якщо судовий акт не виконується добровільно, особа, на користь якої він ухвалений, має право звернутися до суду із заявою про видачу виконавчого документа на примусове виконання.
Звернення судового рішення до виконання є заключною стадією цивільного процесу. Зв`язок цієї стадії з попередніми стадіями судового процесу визначається єдністю цілей, які закріплені законом для всього судочинства в цілому і полягають у захисті прав та охоронюваних законом інтересів.
Завершенням виконавчого провадження є такі дії державного виконавця якими припиняється можливість вчинення ним дій у даному виконавчому провадженні.
З матеріалів справи вбачається, що з метою добровільного врегулювання спору між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у справі « 501/3327/13-ц про стягнення боргу за договором позики ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року, з урахуванням виправлень, внесених Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2014 року, визнано мирову угоду, провадження у справі закрите.
Вказана ухвала набрала законної сили та виконується органами державної виконавчої служби з 25 вересня 2015 року до теперішнього часу, про що свідчить інформація про виконавче провадження із загальнодоступного Єдиного державного реєстра виконавчих проваджень – наразі номер провадження 48938499, в Малиновському ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса).
Постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, як пояснив представник боржника в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не оскаржувалася.
Сторони у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечують, що борг станом на час розгляду справи судом зменшився внаслідок часткового виконання ухвали суду та становить 166117,13 грн.
Єдиною підставою для визнання ухвали суду такою, що не підлягає виконанню, боржником ОСОБА_1 зазначено те, що на час набрання законної сили ухвалою від 18 жовтня 2013 року ЦПК України не містив приписів про визнання мирової угоди виконавчим документом, а Законом України «Про виконавче провадження» від 18 листопада 2003 року виключено положення пункту 5 статті 3 про те, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Отже, мирові угоди не відносилися до рішень, що підлягали примусовому виконанню державною виконавчої службою, що унеможливлювалося винесення 25 вересня 2015 року державним виконавцем постанови про відкриття ВП № 48938499 з виконання ухвали про визнання мирової угоди від 18 жовтня 2013 року.
Відповідно до ст. 175 ЦПК України (в редакції, чинній на час визнання мирової угоди), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди, суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд, за клопотанням сторін, може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.
За змістом п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час видачі оспорюваного виконавчого листа, виконанню державною виконавчою службою підлягали ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом, а вимоги щодо змісту виконавчого документа, визначались ст. 18 цього Закону.
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Разом з тим, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», виключені положення п. 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року).
Проте, відповідно до положення п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження та виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Отже у зв`язку із тим, що з 25 вересня 2015 року ухвала суду про визнання мирової угоди виконується органами державної виконавчої служби, колегія суддів доходить висновку про те, що відсутні підстави для задоволення заяви про визнання її такою, що не підлягає виконанню у відповідності до вимог ст. 432 ЦПК України.
Доводи заявника про невідповідність ухвали вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона не містить строку пред`явлення ухвали до виконання, не може бути взято до уваги, оскільки про таке не йдеться у заяві про визнання ухвали такою, що не підлягає примусовому виконанню, і крім того, така ухвала увесь час перебуває на виконанні.
При цьому колегія суддів не може взяти до уваги та застосувати до виниклих правовідносин сторін висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-247цс15), що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. 
Якщо ж ухвала про затвердження мирової угоди не відповідала вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження") і державним виконавцем з цих підстав відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона вправі звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ (постанова Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 23/6-09-171).
Оскільки в даному випадку вже має місце виконання ухвали суду про визнання мирової угоди, а постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не оскаржувалася, як не оскаржувалися боржником і дії державного виконавця з виконання вказаної ухвали суду, виконавець не відмовляв у відкритті виконавчого провадження, то наведений спосіб захисту як-то звернення до суду із позовом про спонукання до виконання мирової угоди, не відповідає змісту виниклих правовідносин сторін та застосуванню.
Виконання судових рішень, зокрема мирових угод, затверджених судом у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.
Отже, аналіз змісту заяви боржника, заперечень стягувача та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає відсутніми підстави для визнання ухвали Іллічівського міського суду від 18 жовтня 2013 року про визнання мирової угоди, такою, що не підлягає примусовому виконанню.
Посилання заявника на судову практику Верховного Суду не є релевантною до виниклих правовідносин сторін, оскільки зроблені за інших фактичних обставин.
Вказаних висновків суд дійшов вірно, проте оскільки таке судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права внаслідок відсутності відомостей про належне повідомлення заявника про розгляд справи, то таке підлягає скасуванню в цілому з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 про визнання ухвали такою, що не підлягає примусовому виконанню.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 про визнання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2013 року про визнання мирової угоди такою, що не підлягає примусовому виконанню, у цивільній справі № 501/3327/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити в повному обсязі. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 06 жовтня 2023 року.

Головуючий                                                                                 М.В. Назарова

Судді:                                                                                    В.В. Кострицький

                                                                                                       Ю.П. Лозко