Справа № 463/10180/20                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/879/23                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколота Т.І.,Савуляк Р.В.,
секретар Cалата Я.І.,
з участю: позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №463/10180/20 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и в :

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.
В обгрунтування позову покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 січня 2019 року у справі №463/5513/18 задоволено його позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на його утримання, до закінчення ним навчання. Вирішено стягувати аліменти у розмірі 920,50 грн. щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з 24 вересня 2018 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцятитрьохрічного віку. 
Станом на 30 вересня 2020 року за період з 24 вересня 2018 року по 30 вересня 2020 року виникла заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 23314,00 грн., а відтак відповідно до положень ст. 196 Сімейного кодексу України позивач має право на стягнення неустойки (пені). У підтвердження вимог покликається на копію розрахунку заборгованості державного виконавця та інші документи.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 28 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі покликається на незаконність рішення суду. Звертає увагу, що на момент звернення до суду з позовом, станом на 30 вересня 2020 року, заборгованість ОСОБА_2 із сплати аліментів за період з 24 вересня 2018 року по 30 вересня 2020 року становила 23314 грн. Стверджує, що на дату подання позову, заборгованість існувала, а відтак у нього виникло право на отримання пені за її прострочення.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача-адвокат Пащук А.І. в порядку ст.360 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що не погоджується з апеляційною скаргою. Стверджує, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що підстави для задоволення позову про стягнення пені відсутні, оскільки розрахунок пені наданий позивачем є невірним та спростовується розрахунком сформованим державним виконавцем. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Відповідно до ч.1-3 ст.367 ЦПК України Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно із ст.76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення .
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Судом встановлено такі обставини.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16 січня 2019 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 920,50 грн., але не менше 50% прожиткового мінімум для працездатних осіб щомісячно, починаючи з 24.09.2018 року і до закінчення позивачем навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. (а.с.6-7). 
З розрахунку заборгованості по аліментах проведеного державним виконавцем заборгованість відповідача по аліментах станом на 30.09.2020р. за період з 24.09.2018р. по 30.09.2020р. становить 23314,00 грн.(а.с. 10-11).
З розрахунку пені проведеного позивачем встановлено, що розмір пені за прострочення сплати аліментів становить 787 434,26 грн.(а.с.12). 
З розрахунку заборгованості по аліментах від 16.08.2022 року встановлено, що заборгованість за зазначений період сплачена 01 січня 2021 року (а.с.89 зворот). 
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків
від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частиною першою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.
Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості
з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Відповідно до ч.11,14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стороною позивача не надано суду доказів того, що відповідач була обізнана про наявність рішення суду від 16 січня 2019 року, яким з неї стягнуті аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання. В матеріалах справи відсутня інформація про дату надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, а також про те, що державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання рішення. Суд враховує те, що заборгованість була погашена одним платежем у січні 2021 року. Наведені обставини свідчать про неможливість стверджувати про те, що заборгованість була допущена з вини боржника, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону щодо мотивованості, суд апеляційної інстанції зазначає, що в Цивільному процесуальному Кодексі України відсутні чіткі критерії щодо мотивованості рішення.
У п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються:мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
«Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року. 
Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив справу, враховуючи предмет і незначну складність цього спору, навів мотиви відмови у задоволенні позову, позивач скористався своїм правом на оскарження рішення і його доводи були вислухані судом апеляційної інстанції, підстав для скасування рішення, колегія суддів не знаходить. 
Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 лютого 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 06 липня 2023 року

Головуючий                                                         Ю.Р. Мікуш

Судді:                                                                 Т.І. Приколота 

Р.В. Савуляк