ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 р. 	Справа № 440/5670/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 11.10.21  по справі № 440/5670/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та виплати не в повному розмірі за період з 01.03.2018 по 01.10.2020;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 в сумі 85927 грн 87 коп. з урахуванням базового місяця індексації січень 2008 року;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1 різницю невиплаченої частини індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 в сумі 153858 грн 66 коп.;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату ухвалення рішення;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн 00 коп.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправну бездіяльність відповідача, який всупереч чинному законодавству не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку із виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.10.2020, чим порушив право позивача на отримання грошового забезпечення у належному розмірі. При цьому, з посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» у редакції від 15.12.2015 (далі - Порядок № 1078) та постанову Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 № 1294, якою затверджено схему посадових окладів, наполягав, що при визначенні розміру індексації за вказаний період слід застосовувати в якості базового місяця - січень 2008 року. Також у позові викладено власний розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за спірний період, відповідно до якого сума, яку слід стягнути з відповідача складає 239786 грн 53 коп.
З огляду на те, що відповідачем станом на час звернення до суду не проведено остаточний розрахунок, вважає, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України, та стягнення з ВЧ НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення. Враховуючи, що відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 15.01.2021 № 24 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 592,66 грн, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні станом на 01.06.2021 становить 143423 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі № 440/5670/21 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та виплати не в повному розмірі за період з 01.03.2018 по 01.10.2020.
Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - січень 2008 року.
Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - березень 2018 року, з урахуванням проведених виплат.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі № 440/5670/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке складає 602,38 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 8000 гривень 00 копійок.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заперечував проти висновків суду першої інстанції щодо передчасності вимоги позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки станом на час розгляду справи є доведеним факт невиплати відповідачем ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, а відтак позивач має право на отримання середнього заробітку в поряду ст. 117 КЗпП України.
У зв`язку з чим, пославшись на положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, навів власний розрахунок спірної суми, згідно з якими середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 станом на 08.12.2021 становить 260228 грн 16 коп.
Просив суд апеляційної інстанції врахувати, що позивач був звільнений з військової служби 01.10.2020, однак саме через дії та бездіяльність відповідача ОСОБА_1 не міг своєчасно отримати інформацію (довідки) про розмір свого забезпечення (з урахуванням надбавок та інших доплат), зокрема через відмову надати таку інформацію на адвокатський запит, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду лише 01.06.2021. 
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У надісланому до суду апеляційної інстанції розрахунку-поясненні вказав, що індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 відповідно до норм Порядку №1078 становить 0,00 грн, а відтак у вказаний період у позивача не виникло права на індексацію грошового забезпечення. Однак, наведена обставина не була врахована судом першої інстанції, внаслідок чого склалась ситуація, в якій відповідач повинен безпідставно нарахувати таку індексацію.
Звернув увагу, що фактичне фінансування ВЧ НОМЕР_1 здійснюється Міністерством оборони України, яке не є учасником даного судового процесу, а отже судові рішення у даній справі для останнього не є обов`язковими, що з наведених вище підстав може слугувати юридичною перешкодою для нарахування на користь позивача будь-яких сум індексації грошового забезпечення.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2022  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року по справі № 440/5670/21 за позовом  ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1  в частині задоволення позову про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто скаржнику.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .       
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 240 від 01.10.2020 позивача було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Проводячи остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, виключенні його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідач також не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та не виплатив в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 року.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та не виплати у повному розмірі за період з 01.03.2018 по 01.10.2020, суд першої інстанції виходив з того, що передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, який на момент проходження військової служби перебував на повному грошовому забезпеченні ВЧ НОМЕР_1 , а відтак відповідач за вказаний період зобов`язаний був нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням його індексації, однак цього не зробив. 
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, виходячи з наявних у матеріалах справи документів дійшов висновку, що оскільки нарахування індексації грошового забезпечення за спірний період позивачу проведено не у повному розмірі, а особою, відповідальною за здійснення такого нарахування є ВЧ НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_1 проходив військову службу, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - січень 2008 року та за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - березень 2018 року
Вимоги щодо стягнення з відповідача індексації грошового забезпечення за спірний період суд вважав передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. Однак, у спірних відносинах такі суми нараховані не були, а тому суд не може перебирати на себе повноваження Військової частини НОМЕР_1 та втручатись в дискреційні повноваження останньої.  
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме не виплати йому на день звільнення індексації грошового забезпечення за періоди з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно у сумі 85927,87 грн, з 01.03.2021 по 01.10.2020 – 153858,66 грн, та стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні станом на дату ухвалення рішення, суд, врахувавши, що остаточний розрахунок з позивачем на час розгляду даної справи проведено не було, дійшов висновку про передчасність такої вимоги, оскільки працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі № 440/5670/21, зокрема, зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - січень 2008 року, та за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення - березень 2018 року, з урахуванням проведених виплат.
Під час апеляційного перегляду справи колегія суддів має встановити наявність або відсутність підстав для стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.10.2020 (дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини) до моменту ухвалення судового рішення у даній справі (11.10.2021), яким відповідача зобов`язано виплатити індексацію грошового забезпечення.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 у справі № 524/1714/16-а, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
З огляду на вказане, враховуючи, що судом першої інстанції в частині, що не підлягає апеляційному перегляду, встановлено факт не проведення з вини ВЧ НОМЕР_1 розрахунку з ОСОБА_1 у зазначені строки, що у розумінні статті 117 КЗпП України є підставою для відповідальності роботодавця, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.
Отже, вирішуючи спір у цій справі в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не з`ясував період, упродовж  якого ОСОБА_1 мала бути здійснена її виплата, з урахуванням часу коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся з вимогою про його поновлення, а також розмір середньоденного заробітку для обчислення суми заборгованості.
За таких обставин, суду апеляційної інстанції під час розгляду даної справи необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 р. № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2606.2018 р. за № 745/32197 (в подальшому - Порядок № 260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Так, з наявної в матеріалах справи довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 15.01.2021, виданою ВЧ НОМЕР_1 . ( а.с. 24) нараховане грошове забезпечення позивача за серпень 2020 року становить 18146,25 грн, за вересень 2020 року - 17541,28 грн.
Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 01.10.2020, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є серпень 2020 року (31 календарний день) та вересень 2020 року (30 календарних днів).
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 585,04 грн (18146,25  + 17541,28 ) грн/61 к.д.).
Колегія суддів вважає, що розрахунок середньоденного грошового забезпечення позивача, наведений в апеляційній скарзі, є неправильним, оскільки зроблений виходячи з сум грошового забезпечення за липень-серпень 2020 року, незважаючи на дату звільнення позивача – 01.10.2020, а відтак останніми двома повними місяцями перед звільненням є серпень-вересень 2020 року.
Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (01.10.2020) та дату ухвалення судового рішення, яким відповідача зобов`язано виплатити індексацію грошового забезпечення (11.10.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 376 днів.
З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 376 днів, складає 219975,04 грн (376 (час затримки)*585,04 (розмір середньоденного грошового забезпечення).
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, що вплинули затримку розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).
Згідно вже неодноразово згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів зазначає, що відповідач у поясненні-розрахунку, поданому до суду апеляційної інстанції, не навів на виконання вказаного судового рішення розрахунку суми індексації, що підлягає виплаті ОСОБА_1 та продовжує наполягати на відсутності у позивача права на індексацію грошового забезпечення, залишаючи поза увагою її присудження в судовому порядку.
Між тим, у спірних правовідносинах недоплачена сума грошової компенсації, яка не була своєчасно виплачена позивачу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надана, а в матеріалах справи наявна лише довідка про грошове забезпечення ОСОБА_1 при звільненні, відповідно до якої у жовні 2020 року (місяць звільнення) позивачу виплачено 18146,25 грн ( матеріальна допомога), 235901,25 грн (грошова допомога при звільненні), 69560,63 (компенсація за невикористані відпустки), загальна сума – 323608,13 грн, що унеможливлює застосування аналогічного механізму (формули), визначеного Верховним Судом в постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20 для обчислення розміру відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що одним з факторів, що суттєво вплинув на розмір середнього заробітку, слугував тривалий проміжок часу затримки відповідачем розрахунку належної позивачу індексації грошового забезпечення, що становить 376 днів.
При цьому, така затримка пов`язана насамперед із тривалим зволіканням позивача зі зверненням до суду з відповідним позовом, а саме 01.10.2020 ОСОБА_1 було звільнено зі служби, а до суду звернувся останній лише 01.06.2021, тобто майже через 9 місяців. 
Колегія суддів враховує, що у випадку застосування загального порядку обчислення компенсації, наведений підхід призведе до значного перевищення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні над сумою заборгованих виплат. За таких обставин, виникає необхідність застосування принципу пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає відшкодуванню на користь позивача.
Водночас, запропонований Судом у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, що не суперечить вищевказаним висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Відтак, орієнтуючись на розрахунок позивача щодо сум індексації, на які він має право, але не отримав, що складає 85927 грн 27 коп., враховуючи відсутність заперечень ВЧ НОМЕР_1 щодо такого розрахунку, колегія суддів, застосувавши принцип пропорційності, дійшла висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає відшкодуванню позивачу, та відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є 17843,76 грн, що дорівнює середньомісячному грошовому забезпеченню ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу, що станом на час розгляду даної справи індексація грошового забезпечення не була виплачена позивачу, а відтак після отримання її виплати, ОСОБА_1 набуде право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за інший період – з 12.10.2021 по день здійснення виплати.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 по справі № 440/5670/21 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -   

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 по справі № 440/5670/21 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату ухвалення рішення.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2020 по 11.10.2021 у розмірі 17843,76 грн. 
В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова