Постанова
Іменем України
19 липня 2023 року
м. Київ
справа № 750/3598/20
провадження № 61-12826св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Чернігіська міська рада, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року у складі судді Требух Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігіської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання усунити перешкоди у користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0721 га, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Восени 2019 року у нього із власником сусіднього домоволодіння на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 виник конфлікт з приводу правомірності розташування між їх земельними ділянками межі. Причиною конфлікту стало встановлення ОСОБА_2 паркану, прилеглого впритул до його будинку, та винесення йому акціонерним товариством «Чернігівгаз» попередження від 27 січня 2020 року № 141 про відсутність доступу до обслуговування газопровідного вводу, який знаходиться на межі між їх земельними ділянками.
ОСОБА_2 відмовляється переносити свій паркан та будь-яким іншим способом вирішити спір, мотивуючи тим, що у нього земельна ділянка приватизована, межі встановлені та погоджені, порушення відсутні.
Відповідно до витягу з рішення Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року і державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 887969 від 06 лютого 2008 року вбачається, що дійсно, у ОСОБА_2 частина межі з боку будинковолодіння прилягає впритул до його будинку (частина межі від літ. «А» до літ. «Е» на державному акті).
Згідно із схемою розташування будівель і споруд на земельній ділянці ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , наданою комунальним підприємством «Чернігівське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 14 червня 2016 року межа земельної ділянки зображена рівною суцільною лінією без будь-яких відхилень, що суттєво відрізняється від наявної межі відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 887969 від 06 лютого 2008 року.
ОСОБА_1 зазначав, що на його замовлення інженером-землевпорядником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 здійснено обмір фактичного землекористування його земельної ділянки, відповідно до його правовстановлюючих документів, та встановлено порушення меж сусідньої земельної ділянки на 0,0008 га, або 8 кв. м. Таким чином, його права, як землевласника порушені і підлягають захисту.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статтю 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд визнати незаконним та скасувати підпункт 1.42 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність або надання їх у користування громадянам, вилучення земельних ділянок із користування громадян та надання згоди на розроблення проектів відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів» яким передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_3 . Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0721 га, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом знесення огорожі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано підпункт 1.42 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність або надання їх у користування громадянам, вилучення земельних ділянок із користування громадян та надання згоди на розроблення проектів відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів» на підставі якого передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0721 га, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом знесення огорожі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи виявлено, що координати земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:025:5446, яка належить ОСОБА_2 , зміщені на схід відносно фактичних меж у напрямку земельної ділянки на АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , Координати земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, яка належить ОСОБА_1 , співпадають з координатами фактичного користування. 
Отже, при визначенні координат земельної ділянки ОСОБА_2 відбулося накладення меж його земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1 , який приватизував земельну ділянку раніше.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при визначенні координат земельної ділянки ОСОБА_2 відбулося накладення меж його земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1 , який приватизував земельну ділянку раніше.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), та у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц (провадження № 61-25486св18), а також зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема не досліджено докази, а саме показання свідків, які підтвердили, що конфігурація двору (земельної ділянки) ніколи не змінювалася (пункти 1, 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що при виділені земельної ділянки ОСОБА_2 були погоджені межі земельних ділянок із суміжними власниками (користувачами). Під час виділення земельної ділянки ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , як на той час була власником земельної ділянки ОСОБА_2 , не було погоджено меж земельної ділянки.
Також суди попередніх інстанцій не звернули увагу на пропуск позивачем позовної давності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року і витребувано із Деснянського районного суду м. Чернігова цивільну справу № 750/3598/20.
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2023 року справу призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 829781 від 20 жовтня 2006 року, виданого на підставі рішення Чернігівської міської ради від 31 серпня 2006 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0721 га, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з підпунктом 1.42 пункту. 1 рішення Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність або надання їх у користування громадянам, вилучення земельних ділянок із користування громадян та надання згоди на розроблення проектів відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів» передано безоплатно у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частці земельної ділянки, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_3 . Зазначене рішення прийнято за результатами розгляду технічної документації по складанню державних актів, складеної багатопрофільним науковим виробничим підприємством «Черона-Л», кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:025:5447.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, і все її майно успадкував ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами спадкової справи.
У січні 2020 року на адресу ОСОБА_1 надійшло попередження від Акціонерного товариства «Чернігівгаз» про усунення виявлених порушень у вигляді забудови дерев`яним парканом доступу до обслуговування газопроводу вводу за адресою: АДРЕСА_1 , та відновлення доступу для обслуговування газопроводу вводу. 
З метою усунення порушення, враховуючи, що вказаний паркан було встановлено ОСОБА_2 , і він відмовився його переносити, для з`ясування всіх обставин, ОСОБА_1 звернувся до Чернігівської міської ради із запитом про надання інформації. 
На зазначений запит Чернігівською міською радою 11 березня 2020 року надано відповідь, відповідно до якої рішенням Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 безоплатно передано у власність по 1/2 частці земельної ділянки, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_3 .
На підставі цього рішення видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯГ № 887969 від 06 лютого 2008 року.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 19 липня 2021 року № 275/276/21-24 виявлено накладання земельних ділянок, площею 0,0147 га, (заштриховане жовтим кольором), що наведено у додатку 1 до висновку. Порівнявши фактичні координати даних земельних ділянок, з наданими координатами, що містяться на диску в обмінних файлах, судовим експертом виявлено, що координати земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:025:5446, зміщені на схід відносно фактичних меж в напрямку земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що наведено в додатку 2 до висновку. Координати земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:025:5305, співпадають з координатами фактичного користування, що наведено у додатку 3 до висновку.
Таким чином, при визначенні координат земельної ділянки ОСОБА_2 відбулось накладення меж його земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1 , який приватизував земельну ділянку раніше.
19 червня 2020 року ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 77-82).
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Щодо підставності позовних вимог 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 319, частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (стаття 91 ЗК України).
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині другій статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 19 липня 2021 року                № 275/276/21-24 встановлено накладання меж земельної ділянки ОСОБА_2 із земельною ділянкою ОСОБА_1 , тому наявні підстави для задоволення позову.
Щодо позовної давності
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 30 квітня 2020 року.
ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції 19 червня 2020 року відзив на позовну заяву в якому заявив клопотання про застосування позовної давності, оскільки оскаржуване ОСОБА_1 рішення Чернігівською міською радою прийняте 11 жовтня 2007 року, а з позовом до суду він звернувся лише у квітні 2020 року (т. 1, а. с. 77-82).
Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування підпункту 1.42 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 11 жовтня 2007 року міською радою не оскаржувалося та заяви про застосування строку позовної давності не заявлялось.
Отже, підстави для застосування строку позовної давності за заявою ОСОБА_2 в цій частині позовних вимог, які стосуються міської ради, у судів першої та апеляційної інстанцій були відсутні.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.
Отже, з урахуванням вищенаведених висновків та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.
Висновки судів попередніх інстанцій у цій частині узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.
Крім того, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                           № 14-446цс18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                     Б. І. Гулько
 
                                                                                                                Г. В. Коломієць
 
                                                                                                                Р. А. Лідовець
 
                                                                                                                С. Ф. Хопта