Постанова
Іменем  України 
 
25 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 718/2329/22
провадження № 61-4507св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня 2023 року, додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2023 року у складі судді Масюк Л. О. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів:                    Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,                  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про захист прав споживачів та стягнення коштів (повернення банківського вкладу).
Позов обґрунтовано тим, що 19 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу № 28.
19 серпня 2008 рокубуло здійснено депозитний вклад на суму 15 000 євро відповідно до розпорядження банку на внесення коштів на депозит 
від 19 серпня 2008 року. 
У подальшому депозитний вклад було поповнено.
Згідно з розпорядженням на поповнення вкладу за рахунок відсотків та продовження терміну дії договору від 23 січня 2014 року загальна сума вкладу складає 34 337,12 євро, а згідно з розпорядженням на поповнення вкладу за рахунок відсотків по договору від 28 липня 2014 року загальна сума вкладу ОСОБА_1 становить 37 255,76 Євро. 
Разом із цим банк не виконав своїх зобов`язань з повернення суми депозитного вкладу.
З 30 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк».
Посилаючись на викладені обставини,  ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь кошти за договором банківського вкладу від              19 серпня 2008 року № 28 у сумі 37 255,76 євро, витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн та судовий збір у розмірі 12 405 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня             2023 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року у сумі                37 255,76 євро.
Стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь держави 12 405 грн судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення ОСОБА_1 коштів підтверджено належними та допустимими доказами, грошові кошти за договором банківського вкладу на вимогу позивачки не виплачені, а тому їх належить стягнути з відповідача у примусовому порядку.
Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2023 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Гончарука В. В. задоволено частково, стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500 грн.
Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачкою розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката за отримані позивачем послуги є завищеним, тому стягненню підлягає сума таких витрат у розмірі 10 500 грн, що відповідатиме критеріям розумності та співмірності позовним вимогам.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, АТ «Сенс-Банк» звернулась до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня 2023 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від            25 січня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішень місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
29 березня 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від                05 січня 2023 року, додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року. 
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.
 
11 травня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір банківського вкладу № 28.
Згідно з пунктом 1.1 цього договору банк відкриває депозитний рахунок за № НОМЕР_1 та приймає на вклад кошти в сумі 15 000 євро з нарахуванням відсотків в розмірі 15 % річних.
Відповідно до пункту 1.1.1 указаного договору внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі договору.
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 зазначеного договору депозитний вклад залучається на строк з 19 серпня 2008 року по 19 лютого 2009 року включно. На депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються. 
Згідно з розпорядженням від 19 серпня 2008 року на відкриття депозитного вкладу та поповнення рахунку, яке укладено у письмовій формі та підписане  ОСОБА_1 та уповноваженими особами АКБ СР «Укрсоцбанк», загальна сума вкладу за договором банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року  складала 15 000 євро.
Відповідно до підписаного  ОСОБА_1 та уповноваженими особами ПАТ «Укрсоцбанк» розпорядження від 23 січня 2014 року на поповнення вкладу за рахунок відсотків та продовження терміну дії договору загальна сума вкладу ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № 28/26358010950236 від 19 серпня 2008 року складала 34 337,12 євро. Дата повернення депозиту- 23 січня 2015 року. 
Згідно підписаного  ОСОБА_1 та уповноваженими особами ПАТ «Укрсоцбанк» розпорядження від 28 липня 2014 року на поповнення вкладу за рахунок відсотків загальна сума вкладу ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № 28/26358010950236 від 19 серпня 2008 року складала 37 255,76 євро. Дата повернення депозиту - 23 січня 2015 року.
Копією листа від 26 грудня 2014 року за вих. № 09.202-86/96-17393, підписаного виконуючим обов`язки начальника Кіцманського відділення Подільського регіону ПАТ «Укрсоцбанк», підтверджується звернення позивача ОСОБА_1 до банку щодо вирішення питання про повернення банківського вкладу, на що позивачці було повідомлено про те, що співробітниками банку вживаються всі необхідні заходи для вирішення цього питання, а тому банку необхідно провести детальну перевірку фактів, що є трудомістким процесом.
У зв`язку з реорганізацією правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк», яке з 30 листопада 2022 року змінило найменування на АТ «Сенс Банк».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. 
 
Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
 
Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України 
від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).
 
Укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів (пункт 2.9 Положення № 516).
 
Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 
1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків 
у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення Чернівецької обласної філії ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу № 28 на суму депозитного вкладу в розмірі 15 000 євро.
Згідно з пунктом 1.1 цього договору банк відкриває депозитний рахунок за № НОМЕР_1 та приймає на вклад кошти в сумі 15 000 євро з нарахуванням відсотків в розмірі 15 % річних.
Відповідно до пункту 1.1.1 указаного договору внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі договору.
Наведений договір містить підписи у графах «клієнт  ОСОБА_1 », «начальник Кіцманського відділення ОСОБА_2 ». Доказів того, що вказані особи не підписували договір банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року, суду не надано.
Згідно з розпорядженням від 19 серпня 2008 року на відкриття депозитного вкладу та поповнення рахунку, яке укладено у письмовій формі та підписане  ОСОБА_1 та уповноваженими особами АКБ СР «Укрсоцбанк», загальна сума вкладу за договором банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року  складала 15 000 євро.
У подальшому вклад поповнювався.
Так, відповідно до підписаного  ОСОБА_1 та уповноваженими особами ПАТ «Укрсоцбанк» розпорядження від 23 січня 2014 року на поповнення вкладу за рахунок відсотків та продовження терміну дії договору загальна сума вкладу ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № 28/26358010950236 від 19 серпня 2008 року складала 34 337,12 євро. Дата повернення депозиту- 23 січня 2015 року. 
Згідно підписаного  ОСОБА_1 та уповноваженими особами ПАТ «Укрсоцбанк» розпорядження від 28 липня 2014 року на поповнення вкладу за рахунок відсотків загальна сума вкладу ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № 28/26358010950236 від 19 серпня 2008 року складала 37 255,76 євро. Дата повернення депозиту - 23 січня 2015 року.
Доказів повернення банком позивачці коштів за вкладом матеріали справи не містять.
Судом першої інстанції під час розгляду справи досліджувалися оригінал договору банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року та оригінали розпоряджень від 19 серпня 2008 року, 23 січня 2014 року та від 28 липня 2014 року.
Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши факт укладення договору банківського вкладу,  внесення ОСОБА_1 коштів на депозитний рахунок та його подальше поповнення за рахунок відсотків, з огляду на те, що вклад на вимогу позивачки повернуто не було, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми банківського вкладу у розмірі 37 255,76 євро на користь позивачки.
Доводи касаційної скарги про те, що укладений між позивачкою та банком договір не відповідає за формою та змістом договорам банківського вкладу, а розпорядження про внесення коштів за депозит та поповнення вкладу не відповідають визначеним Національним банком України формам ведення та обліку касових операцій, і такі не можуть бути належними доказами внесення  ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов цих договорів, є необґрунтованими з огляду на наступне. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зроблено висновок про те, 
що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.
Звертаючись до банківської установи для розміщення вкладу, позивачка правомірно сподівалася на належне оформлення вказаного депозитного договору з банком, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.
При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14 (провадження № 14-703цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 (провадження № 14-20цс21).
Крім цього, відповідно до пункту 1.1.1 договору банківського вкладу № 28 від 19 серпня 2008 року, видача договору є підтвердженням внесення клієнтом грошових коштів. 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Разом із цим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Щодо оскарження додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого
2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру
з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Урахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та виконаних адвокатом робіт, ціну позову, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, прийнявши заперечення сторони відповідача щодо завищеного розміру суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката за отримані позивачкою послуги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 10 500 грн.
Визначена судом сума є співмірною з наданими учаснику справи послугами, що відповідає принципу розподілу судових витрат.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки виконання рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня 2023 року та додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 січня 2023 року, які залишені без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року,було зупинено ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року, тому необхідно поновити його виконання.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня              2023 року, додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 січня 2023 року та додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2023 року, які залишені без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 березня 2023 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                       Є. В. Коротенко
         
         А. Ю. Зайцев
         
         М. Ю. Тітов