УХВАЛА
Іменем України
31 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 755/7939/21
провадження № 61-12253ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,
Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду 
від 19 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним.
На обґрунтування позову зазначала, що 31 липня 2013 року ОСОБА_1 , згідно з розпискою, позичив у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10 000,00 Євро та зобов`язувався повернути кошти на першу вимогу протягом одного місяця.
16 квітня 2020 року вона звернулась листом до відповідача з вимогою повернення позики протягом 1 календарного тижня з моменту отримання вказаного повідомлення. Однак,  ОСОБА_1 ухилився від повернення позики, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення боргу за позикою.
06 червня 2020 року  ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування, змінив правовий режим нерухомого майна, що йому належало, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута ним і його дружиною - ОСОБА_4 , під час перебування у шлюбі і на яке розповсюджувався правовий режим спільного сумісного майна подружжя, та передав це майно дружині.
Рішенням Березанського міського суду Київської області від 12 квітня 
2021 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 31 липня 2013 року у розмірі 331 522,00 грн.
Проте, станом на 12 квітня 2021 року будь-яке майно у ОСОБА_1 було відсутнє, що фактично, унеможливлювало виконання зазначеного судового рішення. 
Вважала, що, передбачаючи настання для себе негативних наслідків у вигляді можливого судового рішення не на його користь, ОСОБА_1 умисно вивів зі статусу спільного сумісного майна зазначену вище квартиру і подарував її дружині. Позивач вважала, що вищезазначений договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна був використаний учасниками цивільних відносин виключно з метою уникнення сплати боргу та для цілей невиконання судового рішення про стягнення коштів. 
Враховуючи викладене, просила суд визнати договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , зі зміною правового режиму майна від 06 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком В. С., зареєстрований в реєстрі за № 775.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
15 серпня 2023 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому 
її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати 
боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження 
№ 14-260цс19).
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановивши, що при укладенні оспорюваного правочину від 06 червня 2020 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з 
 ОСОБА_1 грошових коштів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування квартири, укладеного 06 червня 2020 року між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 недійсним. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року в справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                В. М. Коротун
А. Ю. Зайцев
М. Є. Червинська