Постанова 
Іменем  України 
19 липня 2023 року
м. Київ
справа № 750/8745/21
провадження № 61-12887св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2022 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація Україна» (далі - АТ «ДПЗКУ»), просив поновити його на роботі в АТ «ДПЗКУ» на посаді начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки департаменту безпеки, стягнути з АТ «ДПЗКУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
На обґрунтування позову посилався на те, що наказом від 06 липня 2021 року № 626-к його звільнено з посади начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку зі скороченням штату.
Вважав звільнення незаконним, оскільки всупереч статті 49-2 КЗпП України відповідач запропонував йому не всі вакантні посади, що були наявні у товаристві на час звільнення. Після набрання чинності наказом від 12 березня 2021 року № 5-ШР, яким затверджено новий штатний розпис і скорочено посаду, яку він обіймав, АТ «ДПЗКУ» у період з 15 лютого 2021 року до 03 березня 2021 року (день, коли його попереджено про наступне вивільнення) прийняло нових працівників на посади, які не були запропоновані йому та які за своїми функціональними обов`язками, рівнем освіти та досвіду він міг зайняти.
Всупереч статті 49-2 КЗпП України відповідач запропонував йому не всі вакантні посади, які були на підприємстві станом на 03 березня 2021 року та до часу його звільнення і відповідали його рівню освіти, кваліфікації та досвіду, зокрема посади: заступника директора департаменту правового забезпечення та начальника сектору охорони праці. 
Стверджував, що на час його звільнення, з 23 червня 2021 року, у відповідача виявилися вакантними ще дві посади, які не були йому запропоновані, а саме: директора департаменту капітальних інвестицій та постачання і начальника відділу постачання департаменту капітальних інвестицій та постачання, з яких відповідно звільнилися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2022 року позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ «ДПЗКУ» з дати звільнення на посаді начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки департаменту безпеки.
Стягнено з АТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 липня 2021 року до 11 серпня 2022 року у розмірі 454 770,12 грн, виплату вказано провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згода на розірвання з позивачем трудового договору профспілковою організацією була надана 31 травня 2021 року та отримана відповідачем 02 червня 2021 року, але на порушення вимог частини восьмої статті 43 КЗпП України, яка надає право власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкової організації, розірвання з позивачем трудового договору відбулося з порушенням місячного строку - 06 липня 2021 року, що свідчить про втрату такою згодою чинності у зв`язку зі спливом передбачених законом строків. 
Також АТ «ДПКЗУ» порушило вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо гарантування права ОСОБА_1 на працю та сприяння збереження ним роботи.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2022 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що АТ «ДПЗКУ» не виконало обов`язку щодо надання позивачу пропозицій про всі наявні вакансії, тому суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про невиконання належним чином вимог трудового законодавства щодо гарантування права ОСОБА_1 на працю та сприяння збереження ним роботи. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2022 року АТ «ДПЗКУ» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що з метою переведення позивача на іншу посаду та відповідно до статті 49-2 КЗпП України відповідач одночасно із попередженням про можливе звільнення 03 березня 2021 року надав позивачу перелік із 330 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», однак позивач відмовився від переведення на будь-яку із запропонованих відповідачем посад.
Суди не врахували, що відповідно до частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний пропонувати працівнику ті вакантні посади, які працівник не може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тому висновки судів про те, що відповідач мав запропонувати позивачеві всі вакантні посади є помилковими.
Крім того, стаття 49-2 КЗпП України не визначає процедуру призначення працівників на керівні посади та не зобов`язує роботодавця проводити будь-які конкурси з метою призначення працівника на посаду. 
Роботодавець самостійно вирішує, яким посадам відповідає працівник з урахуванням конкретних особливостей посади та можливістю виконання тим чи іншим працівником посадових обов`язків, виходячи з його особистих якостей та досвіду роботи. 
Тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що роботодавець не запропонував позивачеві керівних посад: заступника директора департаменту правового забезпечення та начальника сектору охорони праці, є необґрунтованими та такими, що суперечать висновкам Верховного Суду.
Також є помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що роботодавець зобов`язаний був пропонувати позивачеві вакантні посади до вручення персонального попередження про звільнення.
Суди дійшли помилкового висновку про порушення відповідачем статті 43 КЗпП України, оскільки Первинна профспілкова організація АТ «ДПЗКУ» надала згоду на звільнення позивача. Крім того, відсутність на час звільнення працівника відповідного рішення профспілки щодо надання згоди на звільнення сама по собі не може бути самостійною підставою для поновлення працівника на роботі.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17, від 18 березня 2021 року у справі № 804/2805/17, від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16, від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 17 березня 2021 року у справі № 338/259/20, від 09 грудня 2020 року у справі № 808/539/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 346/4667/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/13346/18, від 22 січня 2020 року у справі № 462/457/16-ц, постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року відкрито провадження за касаційною скаргою АТ «ДПЗКУ». Зупинено виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2022 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в частині стягнення з АТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 454 770,12 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду справи в касаційному порядку. 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди попередніх інстанцій встановили, що з 17 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу технічних систем охорони, управління охорони філій департаменту елеваторної діяльності та реалізації готової продукції, що підтверджується наказом Публічного акціонерного товариства «ДПЗКУ» (перейменовано на АТ «ДПЗКУ») від 16 січня 2017 року № 29-к (т. 1, а. с. 61).
15 липня 2020 року АТ «ДПЗКУ» видало наказ № 511-к «Про переведення працівників», яким ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки, департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» (т. 1, а. с. 115-119).
Згідно з пунктами 12, 13.3 статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18 листопада 2020 року № 2375 (у редакції, чинній на момент прийняття наказу АТ «ДПЗКУ» від 12 лютого 2021 року № 5-шр «Про зміни в організації виробництва і праці та введення в дію штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ»), визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ» належить до компетенції Правління АТ «ДПЗКУ».
Відповідно до пунктів 7, 13.10 статуту АТ «ДПЗКУ» голова Правління має право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис товариства за погодженням з уповноваженим органом управління.
Згідно з пунктом 10.3 статуту АТ «ДПЗКУ» органи товариства діють у межах повноважень та компетенції, що визначається законодавством та статутом.
З метою оптимізації чисельності персоналу, підвищення ефективності управління АТ «ДПЗКУ» та на виконання наказу АТ «ДПЗКУ» від 29 січня 2021 року № 6 «Про затвердження організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та протоколу засідання Правління АТ «ДПЗКУ» від 10 лютого 2021 року № 21/2021 і приведення штатного розпису товариства до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України листом від 28 січня 2021 року організаційної структури АТ «ДПЗКУ» прийнято наказ АТ «ДПЗКУ» від 12 лютого 2021 року № 5-шр «Про зміни в організації виробництва і праці та введення в дію штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», яким затверджено штатний розпис апарату управління АТ «ДПЗКУ» та введено його в дію з 15 лютого 2021 року (т. 1, а. с. 161-162).
02 березня 2021 року АТ «ДПЗКУ» видало наказ № 254/1-К «Щодо попередження працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» про можливе вивільнення», яким передбачено необхідність попередження про можливе звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» (т. 1, а. с. 105).
03 березня 2021 року ОСОБА_1 отримав персональне попередження про те, що посада, яку він обіймає, скорочується. 
У зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників попереджено ОСОБА_1 про те, що він може бути звільнений з посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня отримання цього попередження. Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України запропоновано ОСОБА_1 зайняти вакантні посади згідно з додатком, а також протягом трьох днів прийняти рішення щодо переведення на одну з вакантних посад (т. 1, а. с. 103).
03 березня 2021 року ОСОБА_1 ознайомився з переліком вакантних посад філій АТ «ДПЗКУ» станом на 01 березня 2021 року, що засвідчено його підписом (т. 1, а. с. 97-102). Посади заступника директора департаменту правового забезпечення та начальника сектору охорони праці у цьому переліку відсутні.
26 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до АТ «ДПЗКУ», в яких просив перевести його із займаної посади на посаду начальника відділу контролю кількості та якості зерна і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності або на посаду начальника відділу контролю операцій з зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності (т. 1, а. с. 18, 19).
28 квітня 2021 року начальник управління персоналу АТ «ДПЗКУ» склав службову записку про неможливість рекомендувати переведення ОСОБА_1 із займаної посади на посади: начальника відділу контролю кількості та якості зерна і продуктів його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності, а також начальника відділу контролю операцій з зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності. 
У службовій записці зазначено, що, виходячи з інформації, наданої управлінням персоналу (копія диплома, резюме), основний напрямок діяльності ОСОБА_1 не був пов`язаний з напрямком діяльності вищезазначених посад. 
Крім того, на посаду начальника відділу контролю кількості та якості зерна і продуктів його переробки та начальника відділу контролю операцій із зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності має бути призначена особа з вищою технічною освітою за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста і стажем роботи за фахом не менше як три роки (т. 1, а. с. 47-49).
30 квітня 2021 року АТ «ДПЗКУ» звернулося до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» із поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки департаменту безпеки відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 45).
У листі від 17 травня 2021 року АТ «ДПЗКУ» повідомило ОСОБА_1 про те, що його заяву щодо переведення на посаду начальника відділу контролю операцій з зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності розглянуто і відповідно до наявних в управлінні персоналу матеріалів особової справи (диплом, трудова книжка) він не має відповідної освіти та необхідного досвіду роботи за фахом для виконання завдань, покладених за цією посадою (т. 1, а. с. 20-21).
31 травня 2021 року профспілковий комітет Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» ухвалив рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності (т. 1, а. с. 96).
У листі від 02 червня 2021 року за вих. № 105/ППО профспілковий комітет Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» повідомив в. о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» про те, що на своєму засіданні 31 травня 2021 року ухвалено рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності (т. 1, а. с. 55).
06 липня 2021 року АТ «ДПЗКУ» складено акт про те, що станом на 06 липня 2021 року до управління персоналу заява від ОСОБА_1 про переведення на запропоновані йому вакантні посади не надходила (т. 1, а. с. 104).
Наказом АТ «ДПЗКУ» від 06 липня 2021 року № 626-к звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу технічних систем охорони управління регіональної безпеки департаменту безпеки, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підстави: персональне попередження від 03 березня 2021 року; лист Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» від 02 червня 2021 року № 105/ППО; акт від 06 липня 2021 року (т. 1, а. с. 56).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Вирішуючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (див. постанову Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі).
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (див. постанови Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 346/4667/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/13346/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16, на які посилається заявник у касаційній скарзі).
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно з вимогами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути здійснено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи передбачені у статті 235 КЗпП України.
При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно постановляє рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що відповідач на порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не запропонував усіх вакантних посад, що були включені до штатного розпису АТ «ДПЗКУ», починаючи з 03 березня 2021 року, зокрема посади: начальника відділу контролю кількості та якості зерна і продуктів його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності та начальника відділу контролю операцій з зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності. Фактично позивач сам з`ясовував наявність таких посад та звернувся письмово до роботодавця з проханням перевести його на зазначені вакантні посади, проте у задоволенні цих заяв позивачу відмовлено. Матеріали справи не містять відповідним чином оформленого висновку, рішення, атестаційних комісій чи іншого органу роботодавця щодо встановлення невідповідності кваліфікації, освіти або досвіду позивача для переведення на наявні вакантні посади. Також суди зазначили, що згода профспілкової організації на момент звільнення позивача втратила юридичну чинність у зв`язку зі спливом передбачених законом строків.  
З такими висновками Верховний Суд не погоджується з огляду на таке.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17, від 18 березня 2021 року у справі № 804/2805/17, від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16, від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 17 березня 2021 року у справі № 338/259/20, від 09 грудня 2020 року у справі № 808/539/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 346/4667/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/13346/18, від 22 січня 2020 року у справі № 462/457/16-ц, постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11.
Відповідно до постанов Верховного Суду України від 25 травня 2016 року 
у справі № 6-3048цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Поняття кваліфікація включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2011 року № 6-45цс11).
У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17 Верховний Суд зауважив: «стаття 49-2 КЗпП України покликана забезпечувати захист прав працівника, але ця стаття не визначає процедуру призначення працівників на керівні посади відповідача, не може застосовуватись всупереч встановленим конкурсним процедурам на підприємстві, що було б втручанням в господарську діяльність відповідача. Також апеляційним судом шляхом розширеного тлумачення статті 49-2 КЗпП України встановлена надмірна вимога до відповідача про включення до переліку вакантних посад виключно тих посад, які б відповідали фаху та здібностям позивача, що не передбачено статтею 49-2 КЗпП України. Крім того, враховуючи встановлені обставини справи, реалізація такої вимоги вступає в протиріччя з Положенням про конкурсну комісію, яке, в свою чергу, не суперечить КЗпП України».
Відповідно до постанови Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 808/539/17 законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переведення працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які він може претендувати з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу або коли працівник відмовився від такого переведення.
Встановлено, що у відповідь на заяви позивача про переведення його на вказані вакантні посади відповідач у листі від 17 травня 2021 року № 130-1-496-11/1764 зазначив, що позивач не має вищої технічної освіти та необхідного досвіду роботи за фахом (не менше як три роки) для виконання завдань, визначених за цією посадою.
Такі кваліфікаційні вимоги передбачені посадовими інструкціями начальника відділу контролю кількості та якості зерна і продуктів його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності та начальника відділу контролю операцій з зерном і продуктами його переробки управління інспекторського контролю департаменту елеваторної діяльності (т. 2, а. с. 144-146, 153-155). 
Водночас, як зазначав позивач у позовній заяві він має вищу юридичну освіту. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач має відповідну освіту та досвід роботи на зайняття зазначених посад.
Також суди зазначили, що відповідач у переліку вакантних посад не вказав посади заступника директора департаменту правового забезпечення та начальника сектору охорони праці. 
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій не встановлювали чи може позивач обіймати зазначені посади з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.
Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що відповідач на порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не запропонував усі вакантні посади, які існували на підприємстві.
У постановахВерховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 804/2805/17, від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16, на які посилається заявник у касаційні скарзі, зазначено, що виходячи із тлумачення частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Суди зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про те, що відповідач не пропонував позивачеві вакантні посади, на які були прийняті нові працівники, у період з 12 лютого 2021 року до 03 березня 2021 року, оскільки позивач лише 03 березня 2021 року отримав попередження про звільнення одночасно з переліком вакантних посад, що відповідає вимогам статті 49-2 КЗпП України. 
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої статті 43 КЗпП Українироботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено роботодавцем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
У постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 338/259/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, дійшла висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження у справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 462/457/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов з інших правових підстав (через невиконання роботодавцем свого обов`язку: запропонувати працівнику усі вакантні посади, наявні у роботодавця), які не знайшли свого підтвердження, зазначили, що наказ про звільнення ОСОБА_1 датований 06 липня 2021 року, а згода профспілкового комітету на припинення із ним трудового договору надана 30 травня 2021 року та отримана відповідачем 02 червня 2021 року, тобто більше ніж за місяць до дати наказу про звільнення, що є порушенням частини восьмої статті 43 КЗпП України.
Водночас суди не врахували, що законодавець зобов`язує суд, у разі з`ясування того, що немає згоди профспілкового органу на звільнення, зупинити розгляд справи та звернутися до такого профспілкового органу.
Встановлення зазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд враховує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права не встановили обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не запитали згоди профспілкового органу на звільнення позивача із займаної посади, не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, внаслідок чого правильність застосування судами норм матеріального права викликає обґрунтовані сумніви, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Водночас з урахуванням принципу процесуальної економії, кола повноважень суду апеляційної інстанції, який при перегляді рішення суду першої інстанції не дотримався вимог статті 367 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції має врахувати викладене, розглянути справу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, вирішити питання про необхідність звернення до профспілкового органу для отримання згоди/незгоди на звільнення позивача із займаної ним посади, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази у їх сукупності, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовольнити частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко