ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 серпня 2023 року
м. Харків
справа №638/6000/22
провадження №22-ц/818/1029/23
провадження №22-ц/818/1030/23
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П, Тичкової О.Ю.
за участю секретаря Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради про зобов`язання вчинити дії, -
за апеляційними скаргами Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 лютого 2023 року та на додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2023 року, постановлені суддею Агаповим Р.О.,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати з дня прийняття наказу завідувача Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради №07-к/тр від 24.02.2022 «Про організацію роботи та оплату праці на час дії військового стану» в частині встановлення з 24.02.2022 простою для позивача; визнати протиправним та скасувати з дня прийняття наказу завідувача Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради №10-к/тр від 01.04.2022 «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення трудового договору з позивачем; стягнути з Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за період з 01.04.2022 по день ухвалення рішення суду про поновлення її на роботі.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 лютого 2023 року залишено без розгляду вимогу про визнання протиправним та скасування з дня прийняття наказу завідувача Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради №07-к/тр від 24.02.2022 «Про організацію роботи та оплату праці на час дії військового стану» в частині встановлення з 24.02.2022 простою для ОСОБА_1 . Позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано з дня прийняття наказ завідувача Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 23918114) №10-к/тр від 01.04.2022 «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення трудового договору з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). В іншій частині відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2023 року заяву задоволено частково. Стягнуто з Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради» на користь ОСОБА_1 5000,00грн. на відшкодування судових витрат з оплати вартості професійної правничої допомоги. В іншій частині - відмовлено.
Не погодившись із рішеннями суду першої інстанції, Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову. Додаткове рішення суду скасувати, у задоволенні заяви представника позивача відмовити.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що починаючи з 24.02.2022 ясла-садок не працював. Наказом завідувача комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 127 Харківської міської ради» від 24.02.2022 №07-к/тр «Про організацію роботи та оплату праці на час дії військового стану» встановлено початок простою комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 127 Харківської міської ради». Наказом завідувача комунального закладу від 25.02.2022 № 25, з урахуванням листа Міністерства освіти і науки України від 25.02.2022 № 1/3276-222, призупинено освітній процес в комунальному закладі «Дошкільний навчальний заклад (ясла- садок) № 127 Харківської міської ради» до закінчення воєнного стану в Україні. Введення простою передбачало тимчасове зупинення роботи ясла-садка, викликане відсутністю умов, необхідних для виконання роботи не з вини роботодавця (обстріли міста, небезпечні умови праці, зупинений транспорт). Отже, на час видання наказу стосовно простою існували об`єктивні обставини за яких, виконання роботи ясла-садка було неможливим, а позивач до садка не з`являлась, що мало б наслідком відсутність її на робочому місці в невідомих причин. Перебуваючи у простої поза межами Харкова (про що позивач повідомила керівництво ясла-садку за допомогою засобів мобільного зв`язку), позивач роботу не виконувала та не виявляла бажання її виконувати, у тому числі у дистанційному режимі. Доказів виконання роботи у період простою позивачем не надано.
Також зауважує, що додаткове рішення ухвалене без повного дослідження наданих адвокатом доказів. Не перевірено фактичне понесення витрат на правничу допомогу. Доказів сплати адвокатського гонорару не надано.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки апелянтом оскаржується рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів в іншій частині рішення суду не переглядає. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на час прийняття оскаржуваного наказу працювала з дітьми дистанційно, про що нею повідомлено в групі «Вихователі», також можливість комунального закладу забезпечувати позивача роботою, що також вбачається з роздруківки листувань, які містяться в матеріалах справи та не ставляться під сумнів відповідачем, відповідачем недоведено неможливості виконання функцій вихователя та психолога дистанційно, тому суд не вбачав підстав вважати, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. 
Судова колегія погоджується з такими висновками суду, з огляду на настпуне.
Судовим розглядом встановлено, що Наказом №9-к від 20.02.2007 ОСОБА_1 прийнята на посаду практичного психолога Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 м. Харкова.
Згідно наказу завідувача Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради №07-к/тр від 24.02.2022 «Про організацію роботи та оплату праці на час дії військового стану» з 24.02.2022 для ОСОБА_1 встановлено простій до припинення або скасування воєнного стану в Україні, як залученому до роботи в умовах воєнного стану працівнику.
Наказом Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 Харківської міської ради №10-к/тр від 01.04.2022 «Про призупинення дії трудового договору» відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з позивачем призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану.
Пунктом 2 наказу передбачено за можливості забезпечити інформування працівників про призупинення дії трудового договору у будь-якій доступний спосіб із використанням технічних засобів електронної комунікації та на час дії призупинення трудового договору забезпечити ведення обліку в частині визначення та фіксації сум заробітної плати та компенсаційних виплат, які були належні працівникам, з якими призупинено дію трудового договору.
До матеріалів справи представником позивача додані роздруківки з месенджера Viber, які відображають спілкування позивача, зокрема в групі «Вихователі».
З наявної копії листування вказаної групи вбачається, що до учасників групи було доведено інформацію, зокрема про те, що у випадку виконання роботи дистанційно та знаходження в Україні, працівник отримує середньомісячну заробітну плату.
У відповідь на це, позивач зазначила про можливість виконання роботи дистанційно.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.
Відповідно до ст.43Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. 
Згідно з пунктом 3 Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно із вказаними вище Указами Президента України, воєнний стан введено на всій території України.
Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Згідно із частиною 3 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.
Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.
Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.
Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.
Відповідачем у справі є дошкільний заклад (ясла -садок), який виконує функції по догляду та розвитку дітей дошкільного віку, внаслідок Російської агресії здійснювати свою діяльність у звичному режимі на території м.Харкова можливості не мав. Освітній процес закладу не поновлений і на день розгляду справи.
При цьому, позивачка онлайн виконувала покладені на неї обов`язки, консультувала на надавала допомогу дітям, які перебували у віданні комунального закладу.
Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127 не надали суду належних доказів, які доводять неможливість забезпечити позивача роботою: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання оспорюваного наказу тощо.
Відповідачем також не зазначено, чим саме керувався заклад при виведенні із простою певних працівників закладу із наданням можливості виконувати свої посадові обов`язки.
Отже виданий наказ про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 є необґрунтований і немотивований. Тому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (ч. 3 ст. 246 ЦПК України).
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
14.08.2020 між позивачем та адвокатським бюро «Олексія Романченко» укладено договір про надання правничої допомоги №37/08-2020.
22.09.2022 між адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачем укладено додаткову угоду №2 до договору №37/08-2020, пунктом 2 якої визначено, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи у суді першої інстанції становить 20 000,00грн. у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення рішення не на користь клієнта.
31.12.2022 між адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачем укладено додаткову угоду №3, в якій сторони продовжили строк дії договору до 31.12.2025.
27 лютого 2023 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачем підписано Акт виконаних робіт № 1 до Договору № 37/08-2020 від 14.08.2020.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Доводи апелянта стосовно того, що гонорар адвоката не був сплачений, судова колегія до уваги не приймає виходячи з наступного.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Суд першої інстанції, виходячи із критерієві розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням складності справи дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. Підстав для зміни рішення суду судова колегія не вбачає.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 369, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №127» Харківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 лютого 2023 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                         О.В. Маміна
Судді:                                                                Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова
Повне судове рішення виготовлено 10.08.2023 року.