ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/169/23		
Провадження № 22-ц/821/909/23		
категорія: 304020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г. 
суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.
секретаря: Ярошенко Б.М.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Трохименко Наталія Олександрівна
відповідач:  ОСОБА_2 
представник відповідача: адвокат  Гуденко Євген Анатолійович 

розглянув у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1973 та визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок. Також ОСОБА_1 просить визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 7121210100:01:001:1382, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1974 та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку. Стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10000 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що укладені між сторонами договори дарування житлового будинку та земельної ділянки є удаваними правочинами, оскільки вчинені для приховання інших правочинів, які вони насправді вчинили, а саме договорів купівлі-продажу. На підтвердження цих обставин позивач зазначає, що вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство з 1998 року в будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 . В 2011 році громадянин ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях, однак при оформленні спадщини позивач на прохання відповідачки відмовився від своєї частки у спадщині на її користь. Відповідачка ОСОБА_2 стала одноособовим власником спадкового майна ОСОБА_3 , а саме житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
В 2017 році позивач ОСОБА_1 отримав спадщину після смерті свого батька, що проживав в Російській Федерації. В листопаді 2019 року частково отриману спадщину, а саме 1300000 російських рублів, позивач перевів в іноземну валюту та перерахував в Україну на користь відповідачки ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15500 доларів США.
Нестабільність та постійні конфлікти з у відносинах з ОСОБА_2 змусили позивача шукати власне окреме житло та він попросив відповідачку повернути перераховані їй валютні кошти, а також повернути спадкового майна ОСОБА_3 . На претензії позивача відповідачка отримані кошти не повернула, однак запропонувала в рахунок компенсації передати житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та зареєструвати шлюб.
14 липня 2021 року сторони уклали шлюб та продовжили проживати спільно в будинку відповідачки по АДРЕСА_2 . 24 вересня 2021 ОСОБА_2 передала позивачу ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Передачу нерухомого майна відповідачка запропонувала оформити договорами дарування, а не договорами купівлі-продажу, мотивуючи значно меншими витратами за оформлення, на що позивач погодився. Позивач стверджує, що після укладання договорів дарування він залишив відповідачці грошові кошти в сумі 15500 доларів США, які перерахував їй як плату за передане майно. Також позивач вважає, що йому повернулась частина спадщини після смерті ОСОБА_3 , від якої він відмовився на користь відповідачки.
Після оформлення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки стосунки між сторонами знову погіршились. Черговий конфлікт, який стався в жовті 2021 року, закінчився бійкою та вироком Звенигородського районного суду позивача було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України з призначенням покарання у виді громадських робіт.
Позивач перейшов проживати в будинок АДРЕСА_1 та зареєструвався в ньому, однак відповідачка подала позов про розірвання договорів дарування на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України. Також відповідачка звернулась до суду та розірвала шлюб між сторонами. Позивач вважає, що відповідачка шляхом звернення до суду з позовами про розірвання договорів дарування реалізує свій задум позбавити його житла, залишивши собі спадкове майно ОСОБА_3 та грошові кошти позивача в сумі 15500 доларів США.
Позивач вважає, що договори дарування житлового будинку і земельної ділянки не є безоплатними, оскільки в рахунок оплати вартості майна відповідачка забрала грошові кошти в сумі 15500 доларів США, а також він відмовився від своєї частки у спадщині, до якої належали житловий будинок та земельна ділянка. На момент укладання договорів дарування позивач повністю оплатив вартість переданого майна,а тому такі договори насправді є договорами купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1   до ОСОБА_2    про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі - продажу та визнання права власності на нерухоме майно- відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факт того, що укладання між сторонами договору дарування було здійснено з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, тобто договір дарування є удаваним, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Відмова суду у задоволенні основної позовної вимоги є підставою для відмови в задоволенні похідних позовних вимог. Вимоги про визнання права власності є похідними, відтак задоволенню також не підлягають.
Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову унаслідок недоведеності позову, то позовна давність застосуванню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, просить скасувати рішення суду 1 інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що поза увагою суду, без відповідної судової оцінки лишились обставини стосовно того, що договір дарування був укладений після того, коли позивач вирішив придбати окреме житло і попросив відповідача повернути грошові кошти, яких відповідач не мала, бо використала на свій розсуд, тому запропонувала в рахунок компенсації за отримані від нього успадковані та інші грошові кошти, передати житловий будинок з господарськими, побутовими спорудами і земельною ділянкою, які в рівних долях сторони успадкували від ОСОБА_3 , а також зареєструвати шлюб.
Вказує, що заява про відмову від спадщини від покійного ОСОБА_3 , на користь відповідача дійсно є в матеріалах справи. Проте, обставини подання цієї заяви не досліджувались судом. У той час, як відмова позивача від спадкування на користь відповідача була вчинена під впливом протиправної поведінки відповідача, а саме прохання відповідача, яке було спрямоване на формування у позивача переконання про спільне володіння і користування успадкованим майном та спільне проживання у ньому, а також зменшення витрат на оформлення спадщини. Подальші дії відповідача підтверджують факт того, що відповідач зловживала довірою позивача і мала на меті заволодіти майном позивача.
Стверджує, що умови (зміст) укладених сторонами договорів дарування свідчать про те, що сторона дарувальник (відповідач) передає у власність обдарованому (позивачу) нерухоме майно. Позивач прийняв майно у власність, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, факт реєстрації проживання позивача у цьому житловому будинку, виконання ремонтних робіт у житловому будинку. Проте, позивач не вважав і не вважає, що прийняте ним нерухоме майно – це подарунок відповідача, оскільки на дату укладення договорів дарування і передачі майна, вони з відповідачем домовились, що грошові кошти, які відповідач отримала і повинна була повернути позивачу, зараховані в рахунок оплати за передане нерухоме майно, відповідно, позивач не буде вимагати їх повернення.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

В червні 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його апеляційної скарги.
Вказує, що доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, не відповідають дійсності, доказів зазначених вище підстав скасування судового рішення позивачем не надано, вони відсутні як в матеріалах справи, так і в поданій ним апеляційній скарзі.
Зазначає, що апеляційна скарга як і позов апелянта ОСОБА_1 побудований на тому, що він нібито сплатив їй кошти ще за два роки до укладання договорів дарування спірного будинку та земельної ділянки, в листопаді 2019 року, 15500 доларів США, які він отримав у вигляді спадщини від свого померлого в Росії батька і які він нібито перерахував їй у вигляді оплати за будинок та земельну ділянку. Стверджує, що в ході розгляду в суді 1 інстанції доводи позивача про сплату їй коштів у вигляді оплати вартості будинку та земельної ділянки були повністю спростовані. Зазначає, що у відділенні Приватбанку 15.11.2019 року вона отримала вказаний грошовий переказ в м. Звенигородка та з урахуванням банківських послуг, в сумі 15422,50 доларів США, повернула ОСОБА_1 , який через незначний проміжок часу поклав їх на свій депозитний рахунок в банківській установі, що підтверджується банківськими документами.
Вказує, що позивач добровільно відмовився від отримання спадщини після смерті спадкодавця на її користь, а тому втратив на нього будь-яке право і в ніякому разі не може бути його співвласником.
Стверджує, що вона ніколи не зобов`язувалась та не передавала у власність позивачу ОСОБА_1 спірного будинку та земельної ділянки за гроші, а останній ніколи не сплачував їй кошти за нього. Доказів протилежного позивачем не надано. Позивач ОСОБА_1 отримав саме в дар від неї, безкоштовно, житловий будинок та земельну ділянку, підписав відповідний договір і ніколи не заперечував факт дарування нею йому об`єктів нерухомості. 30 жовтня 2021 року ОСОБА_1 скоїв злочин відносно неї і 13 липня 2022 року Звенигородський районний суд постановив вирок, яким його було засуджено за ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт. За вказаних вище обставин, оскільки позивач умисно вчинив злочин відносно неї, дарувальника будинку та земельної ділянки, вона відповідно до вимог ч.1 ст. 727 ЦК України звернулась до суду про розірвання договорів дарування нерухомого майна.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

11 травня 2023 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 травня 2023 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Карпенко О.В., Нерушак Л.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 червня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 24 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).
Також 24 вересня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7121210100:01:001:1382 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).
23.08.2011 року громадянин ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 24).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а позивач ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву від 29.08.2012 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 (а.с. 25).
08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3446 на майно, що належало ОСОБА_3 , та складається із земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 7121210100:01:001:1382, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Також 08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3444 на майно, що належало ОСОБА_3 , а саме 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а 09.10.2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину № 3473, яким успадкувала 61/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 18, 19, 20, 27).
13.03.2017 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 , а саме на майнові права на грошові кошти в ПАТ Ощадбанк (а.с. 28).
14.11.2019 року ОСОБА_1 уклав договір про відкриття рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ Ощадбанк Росії та вніс на вказаний рахунок грошові кошти в сумі 1300000 російських рублів (а.с. 30).
15.11.2019 року грошові кошти в сумі 15500 доларів США за заявою ОСОБА_1 відділенням Ощадбанку Росії переведено на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 31-32).
19.11.2019 року на рахунок ОСОБА_2 у відділенні Приватбанку надійшли грошові кошти в сумі 15423,50 доларів США, які ОСОБА_2 отримала готівкою 20.11.2019 року (а.с. 68).
21.11.2019 року ОСОБА_1 відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_2 в Ощадбанку та вніс на нього 19000 доларів США. Кошти в сумі 19789 доларів США були зараховані на рахунок № НОМЕР_3 21.05.2021 року (а.с. 83, 89).
14.07.2021 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Звенигородському відділі ДРАЦС (а.с. 33).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.07.2022 року задоволено позов ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом по АДРЕСА_2 та прийнято рішення про його виселення з даного житла (а.с. 45-46).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.09.2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 47-50).
Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.07.2022 року ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відносно ОСОБА_2 (а.с. 77-78).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору.
Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Для визнання договору дарування удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі №576/564/21 (провадження №61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».
У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.
Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.
Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц, провадження № 61-6516св18, від 13 червня 2018 року у справі  № 435/1109/12-ц, провадження № 61-31491св18 та від 11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц,провадження № 61-7118св18.
Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Предметом договору дарування відповідно до ст. 718 ЦК України можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що згідно договору дарування від 24 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).
Також 24 вересня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7121210100:01:001:1382 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).
23.08.2011 року громадянин ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 24).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а позивач ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву від 29.08.2012 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 (а.с. 25).
08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3446 на майно, що належало ОСОБА_3 , та складається із земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 7121210100:01:001:1382, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Також 08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3444 на майно, що належало ОСОБА_3 , а саме 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а 09.10.2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину № 3473, яким успадкувала 61/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 18, 19, 20, 27).
13.03.2017 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 , а саме на майнові права на грошові кошти в ПАТ Ощадбанк (а.с. 28).
14.11.2019 року ОСОБА_1 уклав договір про відкриття рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ Ощадбанк Росії та вніс на вказаний рахунок грошові кошти в сумі 1300000 російських рублів (а.с. 30).
15.11.2019 року грошові кошти в сумі 15500 доларів США за заявою ОСОБА_1 відділенням Ощадбанку Росії переведено на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 31-32).
19.11.2019 року на рахунок ОСОБА_2 у відділенні Приватбанку надійшли грошові кошти в сумі 15423,50 доларів США, які ОСОБА_2 отримала готівкою 20.11.2019 року (а.с. 68).
21.11.2019 року ОСОБА_1 відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_2 в Ощадбанку та вніс на нього 19000 доларів США. Кошти в сумі 19789 доларів США були зараховані на рахунок № НОМЕР_3 21.05.2021 року (а.с. 83, 89).
14.07.2021 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Звенигородському відділі ДРАЦС (а.с. 33).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.07.2022 року задоволено позов ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом по АДРЕСА_2 та прийнято рішення про його виселення з даного житла (а.с. 45-46).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.09.2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 47-50).
Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.07.2022 року ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відносно ОСОБА_2 (а.с. 77-78).
Позивач ОСОБА_1 просить визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між ним та відповідачкою ОСОБА_2 24.09.2021 року, договорами купівлі-продажу, посилаючись на те, що ці договори насправді не були безоплатними, як того вимагає ст. 717 ЦК України. На думку позивача між сторонами склались відносини купівлі-продажу, оскільки він повністю розрахувався за нерухоме майно з відповідачкою.
       Відповідачка ОСОБА_2 категорично заперечує, що отримувала від позивача будь-які кошти за передане йому нерухоме майно та стверджує, що між сторонами було укладено саме договори дарування.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що між сторонами у справі було укладено саме договори дарування, а не договори купівлі-продажу нерухомого майна, виходячи з наступного.
       Так, за договором купівлі-продажу майна відповідно до ст. 655 ЦК України  одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, головною відмінністю між договором дарування і договором купівлі-продажу є те, що перший завжди є безоплатним, а другий передбачає обов`язкову сплату певної грошової суми за майно.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що повністю розрахувався з відповідачкою ОСОБА_2 за отримане за договорами нерухоме майно, оскільки 15 листопада 2019 року перевів на її рахунок грошові кошти в сумі 15500 доларів США, які вона не повернула. На підтвердження своєї позиції надав суду докази про переведення грошових коштів. Натомість відповідачка ОСОБА_2 , не заперечуючи факту отримання грошового переказу на своє ім`я від позивача, вказує на те, що 20 листопада 2019 року отримала в банку готівкові кошти в сумі 15422 долари США та повернула їх позивачу. Також вказала на те, що наступного дня позивач ОСОБА_1 відкрив депозитний валютний рахунок на своє ім`я, на який вніс вказані кошти.
Обставини щодо руху грошових коштів в сумі 15500 доларів США, про які зазначають сторони, підтверджуються наданими суду доказами, однак встановити з якою метою позивач пересилав вказані кошти на ім`я відповідачки неможливо. Так само неможливо встановити, чи були саме ці кошти внесені позивачем на депозитний рахунок. Позивачем не доведено, що кошти передавались відповідачці з метою отримання ним у власність нерухомого майна в майбутньому. Також позивач не надав жодних доказів того, що між ним та відповідачкою були якісь домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Більш того, позивачем у судовому засіданні вказано інші підстави передачі зазначених коштів, а саме те, що дані кошти надавалися для сина відповідачки, який планував їх витратити на навчання та інвестиції і в подальшому повернути.
ОСОБА_1 надав суду копії платіжних документів про те, що в 2004-2005 роках він здійснював грошові перекази на ім`я відповідачки, однак вони також не можуть бути належними доказами того, що між сторонами в 2021 році було укладено договір купівлі-продажу. Сторони визнають, що тривалий час перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали разом, а тому переказ грошових коштів може свідчити лише про ведення спільного господарства.
Посилання позивача на те, що він частково вже був власником житлового будинку та земельної ділянки, які йому ніби то подарувала відповідачка, оскільки отримав їх у спадок після смерті ОСОБА_3 , суд 1 інстанції вірно вказав, що вони є безпідставними. В матеріалах справи є заява, в якій позивач добровільно відмовився від отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь відповідачки. Такі його дії були добровільними та повністю узгоджуються з вимогами ст. 1273 ЦК України. Аналогічне підтверджено ним і у судовому засіданні.
Судом 1 інстанції вірно встановлено, що оспорювані договори дарування укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто вони відповідають вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами.
З огляду на наведене вище суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що воля сторін при укладенні спірних договорів дарування була спрямована на набуття права власності позивачем на нерухоме майно, що і було досягнуто і про що вказали сторони у судовому засіданні. Між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування. Жодних доказів того, що сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі судом здобуто не було. Також, позивач не надав доказів оплатності цих договорів. Тому суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними та визнання, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу є недоведеними..
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Враховуючи вищевказані обставини, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що позивачем не доведено факт того, що укладання між сторонами договору дарування було здійснено з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, тобто договір дарування є удаваним, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Відмова суду у задоволенні основної позовної вимоги є підставою для відмови в задоволенні похідних позовних вимог. Вимоги про визнання права власності є похідними, відтак задоволенню також не підлягають.
Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності суд 1 інстанції вказав наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).
Враховуючи, що суд 1 інстанції прийшов до висновку про відмову унаслідок недоведеності позову, то вірно вказав, що позовна давність застосуванню не підлягає.
Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 26 липня 2023 року.

Головуючий:         В.Г. Бородійчук

Судді        : О.В. Карпенко        

Л.В. Нерушак