Дата документу 05.07.2023 Справа № 335/7318/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7318/22 Головуючий в 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/1179/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року                                                  м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 23.09.2020 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають доньку ОСОБА_3 . Приблизно з серпня 2022 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини та проживають окремо, позивач також звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. 
На початку вересня 2022 року відповідач залишила дитину разом з позивачем та поїхала у невідомому напрямку. У приватному листуванні в месенджері «Viber» відповідач повідомила, що залишає дитину позивачу, оскільки донька буде заважати її роботі та особистому життю, і тому дитині буде краще з батьком. Але наприкінці вересня 2022 року відповідач змінила думку щодо місця проживання дитини і почала вимагати повернути її, погрожуючи позивачу та написавши заяву до поліції щодо нібито протиправних дій позивача. Врешті-решт, 29.09.2022 року відповідач примусово забрала дитину, фактично відібравши її силою від знайомої позивача ОСОБА_4 , яка в той час гуляла з дитиною. 
ОСОБА_1 вважає, що належний інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток доньки можливий лише у випадку її проживання разом із ним, оскільки позивач є фізичною особою - підприємцем зі стабільним доходом, має змогу працювати дистанційно та приділяти належну увагу дитині, мешкає разом зі своєю матір`ю у трикімнатній квартирі, в якій створені всі умови для проживання дитини. Водночас відповідач має неврівноважений характер, демонструє невиважену й незрілу позицію щодо дитини, схильна до вчинення насильства, ніде не працює і не здатна забезпечити належні житлові умови для проживання дитини. Відтак, на думку позивача, в найкращих інтересах дитини буде визначити місце її проживання з батьком.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком, відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що попри те коли матеріалами справи встановлено, що відповідач ніде не працює та не має самостійного заробітку, суд вважав за можливе залишити дитину проживати з відповідачем, що прямо суперечить закону. Крім того, суд зазначив про тісний емоційний зв`язок між матір`ю та дитиною, прив`язаність дитини до матері. Зазначене твердження не ґрунтується на жодних доказах, крім припущень суду. Хоча аналогічне твердження зазначено у висновку органу опіки та піклування, але пояснити, з чого виходив орган опіки та піклування при прийнятті такого висновку його представник в судовому засіданні не зміг. 
Суд зазначив, що в умовах воєнного стану залишення дитини проживати з батьком призовного віку, який не надав доказів відстрочення або звільнення його від мобілізації, і якому заборонено покидати територію України до припинення воєнного стану, може призвести до непередбачуваних наслідків для дитини. Однак, питання про наявність у позивача відстрочки від призиву не досліджувалося судом взагалі, а сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. 
Крім іншого, суд зазначив, що дитина забезпечена всім необхідним для нормального розвитку, що не відповідає дійсності. Суд послався у рішенні на той факт, що відповідач, за її ж поясненнями, постійно залишає дитину на матір та сестру, неофіційно працюючи за графіком доба-троє, тобто дитину в цей час не може виховувати. Відповідач визнала, що у вересні 2022 року залишила дитину з позивачем та поїхала для влаштування особистого життя. Однак, вказана обставина залишилась без належної оцінки судом, який зазначив, що подальшою поведінкою відповідач довела, що має бажання і здатність належним чином піклуватись про доньку.
На думку скаржника, ухвалене рішення аж ніяк не ґрунтується на якнайкращому забезпеченні інтересів дитини, а отже, підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив із того, що в найкращих інтересах дитини буде залишитись проживати разом із матір`ю, у звичній домашній обстановці, в умовах вільного спілкування з обома батьками. Крім того, суд взяв до уваги й висновок органу опіки та піклування про доцільність залишення дитини проживати разом із матір`ю, який іншим матеріалам справи не суперечить, і необґрунтованість якого не доведена позивачем.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 23.09.2020 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Станом на час розгляду справи в суді першої інстанції шлюб між сторонами розірваний рішенням суду.
У вказаному шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 08.09.2022, актовий запис 975.
В період шлюбу і до вересня 2022 відповідач з дитиною проживала у жилому приміщенні, яке орендував для них позивач.
Сторони постійно разом не проживали, позивач надавав матеріальну допомогу і в окремі проміжки часу приїжджав до відповідача з дитиною.
Приблизно з серпня 2022 року фактичні шлюбні відносини і ведення спільного господарства у вказаний вище спосіб між сторонами були припинені.
У вересні 2022 року відповідач залишила дитину разом із позивачем та виїхала за межі м. Запоріжжя, за її поясненнями, до м. Києва у пошуках роботи, оскільки позивач припинив орендувати для неї житло, і їй потрібно було відшукати джерело існування і місце проживання.
У цей період між сторонами відбулось спілкування у месенджері «Viber», під час якого відповідач висловилась, що, на її думку, дитині буде краще залишитись з батьком з фінансових причин.
Пізніше, наприкінці вересня 2022 року, відповідач вжила заходів щодо повернення дитини для проживання з нею.
Позивач звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідача та осіб, які діями в її інтересах, про що свідчать надані ним заяви про вчинення кримінального або іншого правопорушення, протоколи допиту свідків, висновок експерта.
Однак, ОСОБА_1 не надано жодного індивідуально-правового акту, яким було встановлено порушенням відповідачем норм чинного законодавства, її винуватість та притягнення до відповідальності.
Починаючи з кінця вересня 2022 року дитина проживає разом з відповідачем. Крім того, у період з 07.11.2022 по 28.12.2022 відповідач разом з дитиною виїжджала за межі України у напрямку Республіки Польща.
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, від 09.03.2023 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в якій створені всі побутові умови для проживання дитини, є фізичною особою - підприємцем, має постійний дохід, за місцем проживання та останнім місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у психіатра не перебуває. 
ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , разом із донькою ОСОБА_3 . У цьому житлі створені задовільні умови проживання, для дитини є все необхідне, вона забезпечена відповідним одягом, харчуванням тощо. Згідно з оцінкою потреб ОСОБА_2 , складеною Запорізьким міським центром соціальних служб, відповідач здатна виконувати батьківські обов`язки, її батьківський потенціал на належному рівні. Вона також виконує обов`язки щодо забезпечення належного стану здоров`я дитини, відвідує лікарню, піклується про стан здоров`я, спілкується з лікарями, проходить медичні огляди. Ознак насильства з боку ОСОБА_2 по відношенню до дитини, а також її схильності до вживання алкогольних напоїв чи наркотичних засобів не встановлено. Під час співбесіди в органі опіки та піклування ОСОБА_2 підтвердила, що бажає, щоб дитина проживала разом із нею, оскільки донька прив`язана до неї і має тісний емоційний зв`язок, тоді як з батьком спілкується епізодично. 
З урахуванням встановлених обставин, комісія дійшла висновку про можливість проживання малолітньої ОСОБА_3 як з матір`ю, так і з батьком, але, враховуючи малий вік та стать дитини, вважає за доцільне на даний час визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 . 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частинах першій та другій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6).
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України введено воєнний стан.
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження визначення місця проживання дитини з батьком, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями їх батьків.  
Судом враховано, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, врахувавши висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, враховуючи малий вік та стать дитини, врахувавши норми Конвенції про права дитини, дотримавшись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
На час ухвалення оскаржуваного рішення судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати позитивний вплив на дитину. Донька тривалий час проживає з матір`ю, яка створила усі необхідні умови для її проживання, виховання, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Колегія суддів звертає увагу, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку доньки, незалежно від того, з ким вона буде проживати.
За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                                 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 17 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка 

Е.А. Онищенко