Справа № 457/592/20                                Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І. 
Провадження № 22-ц/811/756/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 181 518,08 гривень та 5 000 гривень моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що 03 липня 2019 року ОСОБА_1 позичила у нього гроші у сумі 40 000 грн., які зобов`язувалася повернути до 15 вересня 2019 року, а також виплатити винагороду в сумі 25 000 гривень за користування коштами.
На підтвердження укладеного договору позики грошей ОСОБА_1 03 липня 2019 року власноручно написала розписку.
Термін повернення боргу сплив, однак ОСОБА_1 грошові кошти йому не повернула, стала уникати зустрічей з ним, не відповідає на телефонні дзвінки, не відреагувала на письмову вимогу повернути кошти.
З урахуванням зазначених обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 181 518,08 гривень з яких:
66 300 гривень сума боргу з урахуванням індексу інфляції;
1 218,08 гривень – 3% річних від простроченої суми;
114 000 гривень – процентів за користування позикою та 5000 гривень моральної шкоди.
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 181 518 гривень 08 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1865 грн. 19 коп. судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що розписка, яка є предметом позову, не містить інформацію щодо всіх істотних умов саме договору позики, а суд не встановив справжню правову природу правовідносин сторін, зокрема, не дослідив в судовому засіданні та не дав будь-якої оцінки в оскаржуваному рішенні доказам, наданим стороною відповідача, чим грубо порушив норми процесуального права (ст.265 ЦПК України).
Вказував, що кошти були передані позивачем відповідачу в якості завдатку і відповідно до ч.1 ст.571 ЦК України не підлягають поверненню у зв`язку із відмовою в придбанні належного ОСОБА_4 майна.
Просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Також просить стягнути з ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15 червня 2023 року, є дата складення повного судового рішення - 11 липня 2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 181 518,08 гривень суми боргу з яких: основний борг - 40 000 гривень, винагорода за користування коштами позичальника - 25000 гривень, інфляційні втрати - 1300 гривень, 3% річних від простроченої суми – 1218,08 гривень, проценти за користування позикою (пеня) - 114 000 гривень.
З висновком суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 процентів за прострочення боргу (пеня) в сумі 114 000 гривень погодитись повністю не можна з наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг.
Відповідно до складеної розписки ОСОБА_1 03 липня 2019 року отримала від ОСОБА_3 гроші у сумі 40 000 грн., зобов`язалася повернути до 15 вересня 2019 року позичену суму та 25 000 грн. як винагороду за користування коштами позичальника. Розписка була складена у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Оцінивши зміст розписки від 03 липня 2019 року, суд першої інстанції встановив, що вона містить відомості про передання ОСОБА_3 і отримання ОСОБА_1 грошових коштів у позику. А отже сторони дотримались письмової форми договору.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить проте, що боргове зобов`язання не виконане.
Таким чином між сторонами наявні правовідносини, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договорів позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем не повернута.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачкою прострочено повернення суми боргу, так як остання зобов`язувалася повернути до 15 вересня 2019 року позичену суму 40 000 грн., 25 000 грн. за користування коштами позичальника, а у випадку протермінування віддачі повної суми до вказаної дати по 500 грн. за кожен день невчасної віддачі (пеня).
У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань відповідачкою позивач звернувся з даним позовом.
Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача три відсотки річних відповідно до поданого розрахунку, оскільки відповідачкою не наведено свого розрахунку.
За даними Державної служби статистики індекс інфляції становив у вересні 2019 року 100,7%, у жовтні 2019 року 100,7%, у листопада 2019 року 100,1%, у грудня 2019 року 99,8%, у січні 2020 року 100,2%, у лютому 2020 року 99,7%, у березні 2020 року 100,8%. Отже, індекс інфляції за період з вересня 2019 року по березень 2020 року становить 1,020 відсотка, а сума боргу 66300 грн. з урахуванням індексу інфляції.
3% від простроченої суми становить 1218 грн. 08 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.
Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України та означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.
Згідно з ч.1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Зі ст.549 ЦК України вбачається, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно ч.ч.1,2ст.551 ЦПК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Окрім цього, частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановивши, що взятих на себе за договорами позики зобов`язань щодо повернення боргу відповідачка не виконала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 66 300 грн. заборгованості за договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 1 218 грн. 08 коп.
Що стосується стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені за прострочення повернення боргу за користування позикою в сумі 114 000 гривень, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу цих правовідносин – відповідальність за порушення грошового зобов`язання і необхідність стягнення такої.
Суд першої інстанції визначив розмір пені за користування позикою станом на день подачі позову (30 квітня 2020 року) в сумі 114 000 грн.
У той же час, відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Виходячи із загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов`язання, санкція у вигляді пені спрямовується на забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більшим, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що цивільні відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03 липня 2019 у справі №917/791/18, від 22 жовтня 2019 у справі № 904/5830/18.
Колегія суддів звертає увагу, що суд може вирішувати питання щодо зменшення пені з власної ініціативи, оскільки стаття 551 ЦК України такої заборони не містить.
Більш того, про можливість вирішення такого питання судом з власної ініціативи свідчать відповідні висновки Верховного Суду, висловлені у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 902/538/18,  17 листопада 2021 року у справі № 757/19/19, 22 лютого 2022 року у cправі №  924/441/20.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що розмір пені за прострочення повернення боргу значно перевищує розмір позики та є несправедливо непомірним тягарем для боржника, а ч. 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, колегія суддів вважає, сума процентів за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики підлягає зменшенню до 10 000 грн. 
За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року зміні в частині розміру заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із зміною рішення суду першої інстанції, розмір судових витрат також слід змінити, стягнувши такі пропорційно задоволених вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, щодо яких представником ОСОБА_1 адвокатом Крамаром Ю.М. зроблено заяву в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просив стягнути з позивача судові витрати, а саме витрати понесені за надання відповідачці правової допомоги в розмірі 8 000 грн у зв`язку із апеляційним оскарженням судового рішення.
До поданої апеляційної скарги, ОСОБА_2 долучив договір про представництво інтересів та надання правової допомоги від 19 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та додаток 2 до договору про представництво інтересів та надання правової допомоги від 19 березня 2021 року, згідно якого сторони домовились, що гонорар адвоката складається із надання усних консультацій, зібрання матеріалів, письмових доказів; підготовка відповідних заяв, клопотань, інших письмових документів, у яких виникне необхідність; вивчення судової практики; підготовка апеляційної скарги на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року у справі № 457/592/20; представництво інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді у даній справі складає 8 000 грн. і є фіксованим (не залежить від кількості витраченого адвокатом часу та зусиль).
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Однак, з огляду на те, що до матеріалів апеляційної скарги не надано детального опису наданих послуг та акту-прийому передач про надання/отримання таких послуг, та з врахуванням того, що апеляційна скарга задоволена частково, колегія суддів оцінюючи, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору, дійшла висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу у зв`язку із апеляційним оскарженням судового рішення розмірі 2000 гривень.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню сплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 175 грн. 07 коп.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 лютого 2023 року змінити в частині суми боргу та розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 77 518 гривень 08 копійок, з яких:
66 300 гривень сума боргу з урахуванням індексу інфляції;
1 218 гривень 08 копійок - 3% річних від простроченої суми;
10 000 гривень – пені.
Стягнути з  ОСОБА_1   на користь  ОСОБА_3 783 гривень судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1   1 175 грн. 07 коп. судових витрат за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1   2 000 грн. витрат на правову допомогу.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.