Постанова
Іменем України
 
21 червня 2023 року
м. Київ
справа № 521/19246/20
провадження № 61-3555св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,	
відповідач - ОСОБА_1 ,	
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета  спору - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,	
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 лютого 2022 року у складі судді Маркарової С. В. 
та постанову Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Князюка О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заявлених вимог
У листопаді 2020 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - УДАБК Одеської міської ради), про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення об`єкта самочинної прибудови.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року є власником квартири 
АДРЕСА_1 , площею 44,9 кв. м.
У червні 2020 року УДАБК Одеської міської ради зареєструвало повідомлення № ОД 101210126182 про початок виконання будівельних робіт, а саме «реконструкції квартири № 63 під офіс-магазин з урахуванням консолі».
09 вересня 2020 року Відділ самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради встановив, що на земельній ділянці за вказаною адресою наявна прибудова до спірної квартири за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Проте, ця земельна ділянка у встановленому законом порядку для такого будівництва не відводилась.
Одеська міська рада також вказувала, що вид будівництва, визначений в повідомленні про початок виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_3 без зміни геометричних розмірів фундаментів, не відповідає фактично проведеним роботам, оскільки відповідачкою фактично здійснено прибудову до зазначеної квартири, що розташована на першому поверсі будинку.
26 січня 2021 року УДАБК Одеської міської ради зареєструвало декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 101210126182 «Реконструкція квартири АДРЕСА_4 ».
Проте, як на момент реєстрації декларації, так і на даний час земельна ділянка використовується відповідачкою за відсутності документів, оформлення яких є необхідним для землекористування, що унеможливлює користування, володіння та розпорядження територіальною громадою міста Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом. 
Посилаючись на вищевказане, Одеська міська рада, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція квартири АДРЕСА_4 », зареєстровану УДАБК Одеської міської ради 26 січня 2021 року № ОД 101210126182; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за вказаною адресою шляхом знесення прибудови.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2020 року, залишеної без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року, заяву Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 6127251101.
Малиновський районний суд міста Одеси своїм рішенням від 01 лютого 2022 року позов Одеської міської ради задовольнив.
Скасував реєстрацію УДАБК Одеської міської ради декларації 
про готовність об`єкта до експлуатації від 26 січня 2021 року 
№ ОД 101210126182 «Реконструкція квартири АДРЕСА_4 ». 
Зобов`язав ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом знесення прибудови (нежитлового приміщення) до квартири № 63 , розташованої на першому поверсі цього будинку (площа 40 кв. м).
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Одеська міська рада не передавала у власність чи користування відповідачці земельну ділянку для забудови та не вирішувала питання щодо її відведення для будівництва прибудови до першого поверху за адресою: АДРЕСА_5 . Отже, будівництво проведено на земельній ділянці, яка не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети. Разом з тим, декларація оформлена замовником реконструкції із порушеннями, а саме: внесення відповідачкою як замовником будівництва недостовірних відомостей до декларації, у зв`язку з чим її реєстрація підлягає скасуванню в судовому порядку. Таким чином, наявні підстави для задоволення позовних вимог. 
Одеський апеляційний суд своєю постановою від 14 лютого 2023 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 лютого 
2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, закрити касаційне провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 5, 6 частини першої, пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули справу без участі ОСОБА_1 та не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі 
№ 161/6125/17 (адміністративне провадження № К/9901/3157/17), 
від 16 травня 2019 року у справі № 302/1143/16-а (адміністративне провадження № К/9901/45603/18), від 21 жовтня 2019 року у справі 
№ 804/4871/18 (провадження № К/9901/12562/19), від 17 грудня 2019 року 
у справі № 808/1914/18 (адміністративне провадження № К/9901/17657/19), від 24 грудня 2019 року у справі № 810/3214/18 (адміністративне провадження № К/9901/3201/19), від 12 січня 2023 року у справі 
№ 606/2459/21 (провадження № 61-11247св22), про те, що розгляд справи без її участі є несумісним з гарантіями справедливого судового розгляду. 
Заявник зазначає, що 14 лютого 2023 року у призначений апеляційним судом час вона прибула до Одеського апеляційного суду і бажала особисто взяти участь в судовому засіданні, однак судова охорона не допустила її до приміщення, в якому мала розглядатися справа, посилаючись на розпорядження голови Одеського апеляційного суду, відповідно до якого всі цивільні справи розглядаються цим судом без участі сторін.
Також вказує, що спір у цій справі виник за участю ОСОБА_1 як суб`єкта господарювання, однак суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження 
№ 14-42цс19), від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19), а також у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/8542/16-ц (провадження № 61-12959св20), від 17 березня 2021 року у справі № 263/15489/16-ц (провадження № 61?11007св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 266/1/17 (провадження № 61-7201св20), від 02 червня 2021 року у справі № 520/1677/18 (провадження № 61-7044св20), про те, що спір, який виник за участю суб`єкта господарювання підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Тобто оскаржувані судові рішення ухвалені судами з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції. З наведених підстав 30 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рога С. І. звертався до суду першої інстанції із заявою про закриття апеляційного провадження у справі, однак під час розгляду справи зазначена заява взагалі не була розглянута.
У квітні 2023 року Одеська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси 
від 01 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 14 лютого 2023 року.
Верховний Суд своєю ухвалою від 27 березня 2023 року відкрив касаційне провадження у даній справі та витребував з Малиновського районного суду міста Одеси матеріали цивільної справи № 521/19246/20.
У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд своєю ухвалою від 14 червня 2023 року справу призначив до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року є власником квартири АДРЕСА_1 , яка розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку та її площа складає 44,9 кв. м.
20 вересня 2018 року Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради своїм наказом № 01-07/308 видало містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва № 197 «Реконструкція квартири № 63 під офіс-магазин з улаштуванням консолі» та зазначило, що містобудівні умови та обмеження щодо висоти будівлі, максимально допустимого відсотка забудови земельної ділянки, максимально допустимої  щільності населення в межах житлової забудови, мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд - не змінюються.
У червні 2020 року УДАБК Одеської міської ради зареєструвало повідомлення № ОД 061201750316 про початок виконання будівельних робіт на реконструкцію квартири АДРЕСА_4 .
Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради надав ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва № 197 та дозвіл № 2145, за якими реконструкція можлива без зміни зовнішніх геометричних розмірів, їхніх фундаментів у плані, висота будівлі, відсоток забудови земельної ділянки, допустима щільність населення в межах житлової забудови - незмінні.
09 вересня 2020 року Відділ самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради встановив, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_5 , наявна прибудова до квартири, за орієнтовним розміром 40 кв. м, за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади міста Одеси (акт від 09 вересня 2020 року).
11 вересня 2020 року УДАБК Одеської міської ради провело комісійне обстеження, за результатами якого також встановило, що за адресою: АДРЕСА_5 , виконуються будівельні роботи з реконструкції квартири на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку шляхом улаштування прибудови, а саме - виконані роботи з улаштування стрічкового фундаменту та кладки газобетонних стін у рівні першого поверху.
26 січня 2021 року УДАБК Одеської міської ради зареєструвало декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 101210126182 «Реконструкція квартири АДРЕСА_4 » .
У графі Інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою зазначено: «відсутній документ на земельну ділянку», підстава відсутності: «реконструкція об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані». У декларації відображено, що загальна площа вищенаведеної квартири після реконструкції склала 85,5 кв. м. У графі Відомості про об`єкт зазначено: «Реконструкція квартири № 63 під офіс-магазин з улаштуванням консолі». Дата початку будівництва: 23 червня 2020 року, дата завершення будівництва: 11 січня 2021 року, строк введення об`єкта в експлуатацію: 16 січня 2021 року.
Проектувальником у декларації визначено Виробничо-комерційну фірму «Термодім-Юг» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю 
(далі - ВКФ «Термодім-Юг» у вигляді ТОВ).
У наданому відповідачкою проекті реконструкції квартири № 63 під офіс?магазин міститься схема розташування металевих стійок та вузлів кріплення металевої конструкції консолі. Зі схем слідує, що улаштування консолі являє собою вбудову кріплень металевих конструкцій (стійок) до зовнішніх стін квартири відповідачки, на яких має розміщуватися конструкція консольної вітрини, що являє собою навісну споруду.
Отже, відповідачка отримала дозвіл на реконструкцію квартири під офіс-магазин з улаштуванням консолі, яка являє собою навісну конструкцію, що тримається на вбудованих до стіни металевих опорах, що не передбачає кладку фундаменту та є спорудою не капітального будівництва, оскільки тримається на навісних опорах.
Водночас, проводячи реконструкцію квартири, відповідачка здійснила капітальне будівництво на земельній ділянці шляхом прибудови з улаштуванням фундаменту та газобетонними стінами до квартири № 63 у рівні першого поверху.
Зворотного відповідачкою не доведено. Дозвільних документів на здійснення відповідної забудови, а також доказів відведення позивачем земельної ділянки відповідачці для вказаного будівництва останньою не надано.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктом 1, абзацом 1 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої, пункту 3 частини третьої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша 
статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої 
статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 
Розділу V ЦПК України.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).
Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці (далі - ФОП), фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19), на яку послалася заявниця в касаційні скарзі, викладено такі правові висновки. 
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору, зокрема є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 
2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19), на яку послалася заявниця в касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
Згідно з пунктом 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 929 (далі - Ліцензійні умови № 929), дія цих Ліцензійних умов поширюється на всіх суб`єктів господарювання, зокрема на зареєстрованих в установленому законодавством порядку юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, ФОП, які провадять господарську діяльність з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів).
У пункті 3 Ліцензійних умов № 929 міститься перелік термінів, що вживаються у цих умовах, які мають, зокрема, таке значення: аптека - заклад охорони здоров`я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров`я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами; аптечний пункт - структурний підрозділ аптеки, який створюється у лікувально-профілактичних закладах та функціонує разом з аптекою відповідно до цих Ліцензійних умов, основним завданням якого є забезпечення населення лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі; роздрібна торгівля лікарськими засобами - діяльність з придбання, зберігання та продажу готових ліків, виготовлених (вироблених) в умовах аптеки, через аптеку та її структурні підрозділи безпосередньо громадянам для особистого споживання, закладам охорони здоров`я (крім аптечних закладів), а також підприємствам, установам та організаціям без права їх подальшого перепродажу.
Відповідно до інформації, яка міститься у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result), ОСОБА_1 з 03 червня 2002 року зареєстрована як ФОП, видами економічної діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, діяльність у сфері охорони здоров`я, дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки. Відомості про припинення нею підприємницької діяльності відсутні.
З 2016 року спірне нежитлове приміщення використовувалося як аптека на підставі договорів оренди між власником ОСОБА_1 та орендарями Приватним підприємством «Екомед Південь», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мультістор». Відповідні договори та інші документи були надані відповідачкою під час розгляду справи судами попередніх інстанцій та містяться в матеріалах справи. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що спір в цій справі, який виник за участю суб`єкта господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності у спірному нежитловому приміщенні, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 607/8542/16 (провадження № 61-12959св20), від 17 березня 2021 року у справі 
№ 263/15489/16-ц (провадження № 61-11007св20), від 14 квітня 2021 року 
у справі № 266/1/17 (провадження № 61-7201св20), від 02 червня 2021 року у справі № 520/1677/18 (провадження № 61-7044св20), на які послалася заявниця в касаційній скарзі.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанцій не врахували вищенаведених правових висновків Верховного Суду та оскаржувані судові рішення ухвалені судами з порушенням правил інстанційної юрисдикції, тобто заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої 
статті 389, пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України, 
є обґрунтованими.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
З огляду на вищезазначені порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Щодо заходів забезпечення позову
Забезпечення позову в цивільному процесі є одним з інститутів цивільного процесу, що сприяє реалізації конституційних прав завдання цивільного судочинства, яким, згідно зі статтею 3 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Регламентації інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному праві присвячені статті 149-159 ЦПК України.
 
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами першою, четвертою, дев`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Отже, забезпечувальні заходи застосовуються та скасовуються судом шляхом ухвалення процесуального рішення - ухвали.
Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову.
Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.
Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 705/4132/19 (провадження № 61-317сво21) розтлумачено положення частини дев`ятої статті 158, пункту 1 частини першої статті 255 і частини четвертої статті 414 ЦПК України у їх системному зв`язку і призначенням.
В цій постанові Верховного Суду викладено висновок, що у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову з огляду на те, що розгляд справи не завершений.
Отже, враховуючи, що розгляд справи, яка переглядається, не завершений, судове рішення по суті не прийнято, а, отже, й потреба у заходах забезпечення позову, вжитих ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2020 року, не відпала, підстави для скасування заходів забезпечення позову, відповідно до частині дев`ятої статті 158 ЦПК України, у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, відсутні.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 лютого 
2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 лютого 
2023 року скасувати.
Закрити провадження у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державного архітектурно?будівельного контролю Одеської міської ради, про скасування реєстрації декларації, звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення прибудови.
Повідомити Одеську міську раду про те, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
Роз`яснити Одеській міській раді її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Попередити Одеську міську раду про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук