ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5851/23 Справа № 201/9212/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 201/9212/18
Номер провадження 22-ц/803/5851/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Паромової О.О.
учасники справи : 
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козакова Наталія Юріївна, на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року головуючого судді Федоріщева С.С. по цивільній справі про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на домоволодіння.
У судовому засіданні, яке відбулося 18 квітня 2023 року, протокольною ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження та залишено без задоволення заяву представника позивача про уточнення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козакова Н.Ю., просить скасувати протокольну ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. 
В обґрунтування доводів скарги зазначено, що уточнені позовні вимоги були сформульовані, зокрема з тієї обставини, що 30 вересня 2009 року позивач передав відповідачу грошові кошти розмірі 40 000 доларів США, в якості компенсації за належну відповідачу частку у спільному майні подружжя, а саме, домоволодінні по АДРЕСА_1 . Проте, під час розгляду справи по суті, а саме, на стадії надання пояснень сторонами, відповідач заперечила наявність домовленостей щодо розподілу майна та отримання нею компенсації, що і стало підставою у необхідності уточнення позовних вимог, шляхом їх доповнення новими. 
Зазначено, що приймаючи оскаржувану ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати, судом не наведено достатньо чітких та зрозумілих мотивів, через які ним не прийнято до уваги докази та пояснення, які позивач надав на обґрунтування необхідності повернення до стадії підготовчого провадження та прийняття уточненої позовної заяви. Відмовляючи у прийнятті уточненої позовної заяви, суд перешкоджає позивачу у здійсненні його законного права на розпорядження предметом спору, передбаченого ст. 13 ЦПК України, що призводить до порушення права позивача на доступ до правосуддя. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Зосименко С.Г. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, як безпідставну, а протокольну ухвалу без змін, зокрема зазначаючи, що відповідач не погоджується з твердженнями позивача, викладеними в апеляційній скарзі щодо підстав, які викликали необхідність уточнення позовних вимог, оскільки у першому відзиві на позовну заяву датованому 20 вересня 2018 року, також у другому відзиві на уточнену позовну заяву датованому 20 листопада 2018 року, відповідач заперечувала наявність домовленостей щодо поділу майна та отримання нею компенсації у розмірі 40 000 доларів США, тобто, ще з 2018 року позивачу була відома позиція відповідача щодо неотримання нею компенсації у рахунок поділу майна. Крім того, у квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, з підстав отримання ОСОБА_3 , згідно з розпискою від 30 вересня 2009 року, у борг 40 000 доларів США, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року у справі № 2/201/514/2019, яке не оскаржувалось та набрало законної сили в травні 2019 року, було встановлено, що розписка від 30 вересня 2019 року є саме договором позики, а не доказом отримання коштів в сумі 40 000 доларів США, в якості компенсації за частку відповідача у спільному майні подружжя. Зазначені обставини були достовірно відомі позивачу ще з 2018 року.
Звернуто увагу апеляційного суду, що дана справа перебуває у провадженні суду з серпня 2018 року та позивач двічі користувався правом на уточнення позовних вимог у листопаді 2018 року та у лютому 2020 року. Зазначено, що за час перебування справи в провадженні суду позивач був присутнім у судовому засіданні лише два рази, а через неявку або подані до суду заяви про відкладення розгляду справи представника позивача, судові засідання відкладалися 10 разів, що на думку відповідача є зловживанням процесуальними правами. Крім того, зазначено, що уточнена позовна заява, яка подана разом із клопотанням про повернення до попереднього судового засідання, не є заявою про збільшення позовних вимог, позивач доповнив позовні вимоги новими, здійснивши одночасно зміну і предмета, і підстав позову, що не допускається, оскільки є фактично новою матеріально правовою вимогою позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. 
Також, зазначено, що судом у судовому засіданні було мотивовано відмову у задоволенні клопотання представника позивача, що підтверджується технічним записом судового засідання, тому відсутні підстави стверджувати, що протокольна ухвала суду не була вмотивована. Також, зазначено, що протокольна ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та залишення без задоволення заяви про уточнення позовних вимог не перешкоджає подальшому провадженню у справі, така ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, та апеляційний суд позбавлений можливості скасувати ухвалу, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі та направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у справі № 643/5556/14-ц. 

У судове засідання апеляційного суду учасники розгляду справи не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (т. 3 а.с. 153-155). Від позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Козакової Н.Ю. надійшла заява про підтримання вимог апеляційної скарги в повному обсязі та про розгляд справи без їхньої участі (т.3 а.с.156). Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Зосименко С.Г. надійшла заява про розгляд справи без її участі, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення (т. 3 а.с. 137). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
18 квітня 2023 року, суд першої інстанції, у судовому засіданні, розглянувши клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження, з урахуванням заперечень представника відповідача, з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду щодо можливості повернення в суді першої інстанції до стадії підготовчого провадження, з урахуванням обставин справи та стадії розгляду справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, з тих підстав, які викладені в його обґрунтування та залишив без задоволення заяву представника позивача про уточнення позовних вимог. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно вимог ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. 
Процесуальні права та обов`язки сторін визначені статтею 49 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Таким чином, законодавцем визначено право позивача змінювати предмет або підставу позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року провадження по справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження (т. 1 а.с. 57).
Позивач ОСОБА_1 неодноразово надавав суду уточнені позовні заяви, а саме, 01 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 172-177), 15 листопада 2018 року (т. 1 а.с.196-202), 20 лютого 2020 року (т. 2 а.с. 62-69).
26 лютого 2021 року протокольною ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська завершено підготовчі дії по справі та ухвалено перейти до розгляду справи по суті (т. 2 а.с. 149-150).
17 квітня 2023 року ОСОБА_1 подане клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі, надано заяву про уточнення позовних вимог та уточнену позовну заяву. Клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження мотивоване тим, що під час розгляду справи по суті, а саме, на стадії надання пояснень сторонами, відповідач заперечила наявність домовленостей щодо розподілу майна та отримання нею компенсації, у зв`язку з чим виникла необхідність уточнення позовних вимог шляхом доповнення позовних вимог новими (т. 3 а.с. 64).
У судовому засіданні 18 квітня 2023 року, з урахуванням позиції сторони відповідача, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та залишено без задоволення заяву про уточнення позовних вимог (т. 3 а.с. 80-81).
Частиною 1 статті 16 ЦК України та частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачене право кожного звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права, свобод чи інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Згідно зі ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належать, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, розумність строків розгляду справи судом.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Позивач є активною стороною у цивільному процесі, його ініціатором, який наділений, окрім рівних правами з іншими учасниками процесу, особливими правами, зокрема збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України).
Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.
Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 902/271/18 зазначає, що наведена судом апеляційної інстанції аргументація не є достатньою для виправдання бездіяльності позивача, оскільки саме у силу принципу диспозитивності на особу, що не подала своєчасно відповідні докази покладається ризик несприятливих наслідків такої бездіяльності. Створення при цьому судом штучних умов, які б надавали одній зі сторін спору більш сприятливі умови для реалізації її процесуальних прав, виходить за межі повноважень суду, передбачених законодавством, та є порушенням статей 6, 19 Конституції України та принципу змагальності сторін (статті 13 ГПК України,статті 12 ЦПК України ).
У постанові від 02 жовтня 2019 року по справі № 916/2421/18 Верховний Суд погодився з судами першої та апеляційної інстанцій у питанні можливості повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття у випадку, якщо судом встановлено замовчування відповідачем важливого питання, яке мало б бути вирішено саме на стадії підготовчого провадження. На думку Верховного Суду, стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя. На важливість дотримання строку на подання доказів звертав свою увагу Верховний Суд й раніше у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 03 квітня 2019 року № 913/317/18.
Відповідно до практики Верховного Суду, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.
Разом з тим, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій цивільного процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відсутні підстави для повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття та обґрунтовано залишив без задоволення заяву представника позивача про уточнення позовних вимог. 
Апеляційний суд вважає, що позивач мав реальну можливість скористатися своїм правом на остаточне формулювання своїх позовних вимог, зокрема, їх доповнення, протягом встановленого ЦПК України строку, однак не проявив належної зацікавленості та своєчасно не скористався ним.
З наведених позивачем у клопотанні та апеляційній скарзі обставин також не вбачається поважних причин, які б обумовлювали неможливість реалізації позивачем своїх прав у відповідний термін. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними та заслуговують на увагу.
Доводи скаржника про те, що в силу того, що ухвалу прийнято без виходу до нарадчої кімнати, судом взагалі не мотивовано відхилення клопотань позивача та відмову у прийнятті уточненої позовної заяви, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження, оскільки з запису фіксування судового засідання від 18 квітня 2023 року, вбачається, що судом першої інстанції належно обґрунтовано мотиви відмови у задоволенні клопотання представника позивача, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної протокольної ухвали суду першої інстанції. 
Крім того, слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та залишення без задоволення заяви про уточнення позовних вимог не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, не змінює вимоги пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду та не може бути перешкодою у реалізації однієї з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Частини четверта, п`ята статті 259 та частина перша статті 353 ЦПК України не ставлять можливість реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження певного кола ухвал місцевого суду в залежності від їх поділу на протокольні та такі, що оформлені окремим документом, як і не містять заборони оскарження в апеляційному порядку протокольних ухвал. Подібна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 05 лютого 2019 року у справі № 903/381/18 та від 23 вересня 2020 року в справі № 756/12128/15-ц. При вирішенні питання права особи на апеляційне оскарження визначальним є саме зміст процесуального рішення суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, апеляційний суду дійшов висновку, що судове рішення підлягає залишенню без змін, відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козакова Наталія Юріївна, – залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 11 липня 2023 року . 

Судді: