Справа № 348/1256/21 
Провадження № 22-ц/4808/746/23 
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Петріва Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 04 квітня 2023 року, ухвалене в складі судді Грещука Р.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими,
в с т а н о в и в:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 06.06.2005 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитний договір №IFN0GK00000005 на строк до 06.06.2025 року, за яким отримала кредит в сумі 29000 доларів США для придбання житла, і який мала погашати щомісячними платежами в розмірі 363,26 долари США протягом 20 років, тобто всього сплатити 87182,40 доларів США (20 років * 12 місяців * долари США).
На забезпечення виконання даного Кредитного договору 09.06.2005 року між сторонами укладено Договір іпотеки, за яким позивач надала в іпотеку придбане за кредитні кошти домоволодіння по АДРЕСА_1 .
З метою дострокового погашення заборгованості по кредиту у відповідності до п.п. 2.4.1, 3.9, 3.11 Кредитного договору вона сплачувала щомісячні платежі в значно більшій сумі і станом на 20.05.2016 року сплатила банку 99247,00 доларів США, що підтверджується випискою з банківського кредитного рахунку від 20.05.2016 року, довідкою про відсутність простроченої заборгованості станом на 19.12.2016 року, Аудиторським звітом ТОВ «Галичина-Аудитсервіс» від 15.06.2016 року.
18.03.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в Тернопільський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24725,79 доларів США (еквівалентно 629024,10 грн.), з яких 22480,25 доларів США – заборгованість за кредитом; 2159,46 доларів США – заборгованість по відсотках за користування кредитом; 60,90 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 25,18 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року в даному позові відмовлено у зв`язку з повним виконанням нею зобов`язань за кредитним договором.
23.11.2016 року вона звернулася в банк із заявою про припинення дії кредитного договору у зв`язку з повним виконанням нею зобов`язань. Однак банк листом від 09.12.2016 року відмовив їй, посилаючись на оскарження такого рішення суду в апеляційному порядку.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 27.02.2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року скасовано та постановлено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 24725,79 доларів США, що еквівалентно 629024,10 грн.
Постановою Верховного Суду від 27.08.2020 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 27.02.2017 року скасовано та справу направлено на розгляд до суду апеляційного інстанції.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року змінено рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що це споживчий кредит для придбання житла, і до нього застосовуються положення ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання спору; з`ясовано відсутність простроченої заборгованості за кредитним договором, що стверджується наданими письмовими доказами: копіями квитанцій про сплату боргу за кредитним договором, випискою з банківського рахунку станом на 20.05.206 року, довідкою банку про відсутність простроченої заборгованості від 09.12.2016 року, даними аудиторського звіту від 15.06.2016 року. У зв`язку з цим відсутні підстави для стягнення заборгованості. В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року залишено без змін.
Таким чином вважає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року, яке вступило в законну силу 27.11.2020 року, та постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року встановлено відсутність в неї заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» та констатовано дострокове погашення зобов`язань по кредитному договору, і дана обставина в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. А подачею позову в суд про стягнення достроково кредитної заборгованості банк змінив умови зобов`язання щодо порядку, умов і строку дії Кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» у разі припинення основного зобов`язання припиняється й іпотека.
02.03.2021 року позивачем надіслана заява АТ КБ «ПриватБанк» про держану реєстрацію припинення іпотеки та зняття обтяження з об`єкта іпотеки. Однак листом від 09.03.2021 року їй було відмовлено у знятті заборони відчуження нерухомості. Тому вона змушена звернутися до суду.
Просить визнати Кредитний договір №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року та Договір іпотеки від 09.06.2005 року припиненими; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з часу вступу судового рішення в законну силу.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, без належної оцінки доказів.
Зазначає, що посилаючись на те, що вона не виконала свої зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», суд не вказав ні суми такої заборгованості, ні період її нарахування. Отже такі висновки є безпідставними.
Вважає, що суд не взяв до уваги Виписку з банківського рахунку позивача станом на 20.05.2016 року, посилаючись на те, що вона повинна сплачувати щомісячні платежі до 06.06.2025 року. А відповідно до п.п. 2.4.1, 2.4.2 Кредитного договору позичальник має право погашати заборгованість по кредиту будь-яким способом, а також здійснювати дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту. Таким чином вказана Виписка підтверджує дострокове погашення кредиту, оскільки з неї вбачається, що вона внесла на рахунок банку 99247,00 доларів США, тоді як згідно п. 1.1 Кредитного договору зобов`язана була сплатити 87182,40 доларів США.
Крім того, така Виписка вже була досліджена і взята до уваги як доказ у справі №607/3439/16-ц (постанова Верховного Суду від 27.08.2020 року, постанова Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року).
Посилання суду на те, що на Виписці відсутні підпис і печатка, вважає безпідставними, оскільки така була надана представником банку в судовому засіданні по попередній справі, містить номер рахунку для зарахування коштів на погашення заборгованості, який співпадає із зазначеним в Кредитному договорі, даті зарахування коштів позичальника, МФО, ЗКПО, прізвище власника рахунку, відповідає вимогам та є первинним банківським документом, а штамп операціоніста на ній може ставитися за бажанням клієнта.
Натомість представник банку не надав жодного доказу, який би свідчив про наявність в неї заборгованості по кредитному договору.
На її думку судом невірно трактовано і Аудиторський висновок, який повинен досліджуватися в сукупності з іншими доказами, а також судові рішення у справі №607/3439/16-ц. Так, у даних рішеннях йдеться про всю суму заборгованості за весь термін дії кредитного договору, а не простроченої, як вважає суд, оскільки позов був поданий про дострокове стягнення всієї суми кредиту.
Вважає, що нею подано достатньо доказів, які свідчать про відсутність заборгованості за кредитним договором.
Просить рішення Надвірнянського районного суду від 04 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» – адвокат Рокетська С.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що за загальними правилами ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється. А іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Таким чином сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку». Договором іпотеки встановлено, що він діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, та передбачає, що припинення дії даного договору здійснюється відповідно до чинного законодавства. Зобов`язання за даним договором стороною позичальника не виконані, на даний час кредитний договір діє, не припинений, тому і підстав для припинення іпотеки на даний час немає.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта – адвокат Романко В.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник відповідача – адвокат Рокетська С.В. заперечила доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (згодом – АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №IFN0GK00000005, згідно банк надав позичальнику кредит для придбання житла у розмірі 29000 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 5452,00 доларів США на строк до 06.06.2025 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного Договору (а.с. 4-5).
Згідно п.п. 1.1, 3.10 цього Договору період сплати - з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється в наступному прядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 363,26 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3. У випадку, якщо дата погашення кредиту й/або відсотків за користування кредитом, комісії, пені відповідно до даного Договору випадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі повинні бути здійснені в операційний день, що передує вихідному або святковому дням.
Пунктом 2.3.3 Договору передбачено, що банк на власний розсуд має право згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання Договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату Договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії Договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати свої зобов`язання за Договором.
Позичальник має право за узгодженням з банком здійснювати дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту. При цьому позичальник зобов`язаний сплатити банку суму відсотків, комісії відповідно до п.п. 1.1, 3.11 даного Договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п. 4.1 даного Договору (п. 2.4.1 Договору).
09.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, згідно якого позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно – домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем, що випливають з Кредитного договору №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року, а саме: повернення кредиту у сумі 34452,00 доларів США, сплати процентів за користування кредитом, процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту, пені (а.с. 6-7).
Відповідно до п. 30 Договору іпотеки термін його дії – до повного виконання позичальником та іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.
11.02.2010 року ОСОБА_2 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_3 », про що свідчить копія Свідоцтва про шлюб від 11.02.2010 року (а.с. 8).
ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося в суд з позовом до ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитом.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року в задоволенні такого позову було відмовлено (а.с. 39-40). Вказано, що згідно Аудиторського звіту від 15.06.2016 року про фактичні результати стосовно аналізу Кредитного договору №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року, долученого до матеріалів справи за клопотанням ОСОБА_4 як висновок спеціаліста, остання в повному обсязі виконала кредитні зобов`язання перед банком, і такий висновок належними та допустимими доказами зі сторони позивача не спростовано.
На підставі даного рішення 23.11.2016 року ОСОБА_4 зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про вирішення питання про припинення дії кредитного договору та повернення зайво сплачених коштів (а.с. 50). Однак листом від 09.12.2016 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що таке рішення суду не набрало чинності, банком подано апеляцію. Зазначено, що станом на 09.12.2016 року прострочена заборгованість відсутня (а.с. 10).
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 27.02.2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року скасовано, ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 24725,79 доларів США, що еквівалентно 629024,10 грн. та судові витрати по справі (а.с. 41-43). Вказано, що в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою, і є належним доказом. А наданий відповідачкою як доказ відсутності заборгованості Аудиторський звіт не містить жодних розрахунків на спростування існуючої заборгованості, тому на думку суду не є належним та допустимим доказом. Таких доказів на спростування розміру існуючої заборгованості відповідачем не надано.
Однак постановою Верховного Суду від 27.08.2020 року таке рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 44-45). Судом вказано, що апеляційний суд доводів відповідача щодо відсутності у неї заборгованості на день звірення банку до суду не перевірив, не оцінив додані до заперечення платіжні доручення, квитанції про внесення щомісячних платежів на погашення кредиту і відсотків, не перевірив чи відображені ці платежі у наданому позивачем розрахунку заборгованості і чи враховувалися вони при визначенні заборгованості. Також в договорі у відповідності до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у чинній на той час редакції, яка встановлювала обов`язків досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, сторони визначили позасудовий порядок дострокового повернення кредиту, сплати комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за договором шляхом спрямування відповідного повідомлення, а суд належно не дослідив зміст кредитного договору, не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є фактичні обставини, які би давали підстави для застосування положень ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», і чи є прострочення сплати боргу.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року змінено, виклавши обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови (а.с. 46-49). Зокрема, зазначено, що у підпункті «а» пункту 2.3.3 Кредитного договору сторони встановили позасудовий порядок дострокового повернення кредиту, який банком не дотримано, тому відповідно до умов укладеного кредитного договору банк позбавлений можливості дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом, оскільки таке право у нього не виникло. А за відсутності простроченої заборгованості по кредиту підстави для її стягнення у суду також відсутні.
Ухвалою Верховного Суду від 10.01.2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року відмовлено (а.с. 107-108).
Також на підтвердження повного виконання нею зобов`язань за Кредитним договором позивачем надано копію Аудиторського звіту від 15.06.2016 року про фактичні результати стосовно аналізу Кредитного договору №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року, укладеного ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк» та інших документів, поданих ПАТ КБ «ПриватБанк» в період розгляду справи про стягнення заборгованості (а.с. 11-13); виписки банку з 06.06.2005 року по 20.05.2016 року (а.с. 14-38).
Згідно вказаного Аудиторського висновку від 15.06.2016 року працівники ТОВ «Аудиторська фірма «Галичина-Аудитсервіс» вважають, що згідно Виписки з особового рахунку наданої ПАТ КБ «Приватбанк» як додаток (доказ) до судової справи, ОСОБА_4 в повному обсязі виконала взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком та виплатила всю суму заборгованості по кредиту. Крім цього аудитори звертають увагу на передплату Банкові позичальником ОСОБА_4 суми в розмірі 12064,60 доларів США.
02.03.2021 року ОСОБА_4 направила на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву щодо державної реєстрації припинення іпотеки та зняття обтяження з об`єкта іпотеки, яку мотивувала тим, що згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року заборгованість в неї перед банком відсутня (а.с. 51).
Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 09.03.2021 року їй було відмовлено, оскільки нею зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконане; станом на 09.03.2021 року за Кредитним договором №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року існує непогашена заборгованість, а зняття заборони відчуження з нерухомості буде можливим після повного погашення та закриття кредиту (а.с. 9).
Згідно копії Розрахунку заборгованості за Кредитним договором №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року станом на 17.11.2021 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом становить 22577,00 доларів США (в тому числі залишок простроченої заборгованості – 11231,67 доларів США), загальний залишок заборгованості за процентами – 19659,17 доларів США (в тому числі залишок заборгованості за простроченими процентами – 16864,99 доларів США), заборгованість з комісії – 4253,38 доларів США (в тому числі залишок заборгованості за простроченою комісією – 4253,38 доларів США), загальна сума нарахованої пені – 21563,49 доларів США, всього заборгованість за кредитом – 68053,04 доларів США (а.с. 84-85).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Тернопільський апеляційний суд у постанові від 27.11.2020 року у справі №607/3439/16-ц, зокрема, встановив відсутність саме простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 02.02.2016 року. Обставин щодо повного дострокового виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором у вказаній постанові не встановлено. А позивач помилково ототожнює відсутність простроченої заборгованості, яка була предметом спору у справі №607/3439/16-ц станом на 02.02.2016 року, з достроковим виконанням всіх зобов`язань за кредитним договором. Отже вказані судові рішення не є преюдиційними щодо обставин повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань з погашення кредиту. Також судом не приймається до уваги як доказ сплати ОСОБА_4 відповідачу 99247,00 доларів США на виконання кредитного договору надану позивачем копію Виписки з 06.06.2005 року по 20.05.2016 року, рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 . Згідно вказаної виписки ОСОБА_4 станом на 20.05.2016 року сплатила 45288,49 доларів США. А платежі 01.03.2007 року, 03.03.2007 року, 07.03.2007 року, 14.04.2016 року, в загальній сумі 53595,25 доларів США здійснені з іншими призначеннями, а саме: перерахування коштів згідно договору від 19.02.2007 року та «Repurchase price acc to the RMBS Repurchase Agreement dd». Із наданого позивачем Аудиторського висновку від 15.06.2016 року слідує, що його було надано для позивача стосовно аналізу Кредитного договору та інших документів, поданих ПАТ КБ «ПриватБанк» в період розгляду справи по стягненню заборгованості, і такий також не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки його було виготовлено не для суду; під час виготовлення висновку аудиторами на свій розсуд надано правову оцінку умовам Кредитного договору по іншому, ніж передбачено договором (п. 1 Висновку); аудитори під час виготовлення висновку приймали для розрахунків суму кредитних коштів 29000,00 доларів США, тоді як сума кредиту за Кредитним договором становить 34452,00 долари США; не досліджувались всі первинні облікові документи, зокрема квитанції про здійснені ОСОБА_4 оплати, а лише деякі з них; основним документом, яким керувались аудитори надаючи висновок про сплату ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 99247,00 доларів США, була Виписка з 06.06.2005 року по 20.05.2016 року, рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яким суд вже надав оцінку; вказаний висновок не містить детального розрахунку всіх оплат, здійснених ОСОБА_4 на виконання Кредитного договору із зазначенням їх розмірів, дати здійснення. Інших доказів на підтвердження виконання позивачем зобов`язань з повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором, матеріали справи не містять. А у зв`язку з недоведеністю обставин щодо припинення основного зобов`язання за кредитним договором відсутні підстави вважати, що іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, також припинена.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
Відповідно до положень статей 546, 575 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою (зокрема іпотекою, як окремим видом застави), притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Системний аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.
Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №711/4556/16-ц.
Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу, позивач посилалася, зокрема, що з метою дострокового погашення заборгованості по кредиту у відповідності до п.п. 2.4.1, 3.9, 3.11 Кредитного договору вона сплачувала щомісячні платежі в значно більшій сумі і станом на 20.05.2016 року сплатила банку 99247,00 доларів США, що підтверджується випискою з банківського кредитного рахунку від 20.05.2016 року, довідкою про відсутність простроченої заборгованості станом на 19.12.2016 року, Аудиторським звітом ТОВ «Галичина-Аудитсервіс» від 15.06.2016 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року, яке вступило в законну силу 27.11.2020 року, та постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року встановлено відсутність в неї заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» та констатовано дострокове погашення зобов`язань по кредитному договору, і дана обставина в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування.
Згідно умов укладеного між сторонами Кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати у сумі 363,26 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3. Період сплати - з 20 по 25 число кожного місяця. У випадку, якщо дата погашення кредиту й/або відсотків за користування кредитом, комісії, пені відповідно до даного Договору випадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі повинні бути здійснені в операційний день, що передує вихідному або святковому дням (п.п. 1.1, 3.10 Договору).
Пунктами 3.2, 3.3 також передбачено сплату позичальником при порушенні зобов`язань по погашенні кредиту відсотків за користування кредитом у розмірі 2,33% на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом понад зазначену в п. 1.1 суму щомісячного платежу за кредитом. Кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків, пені, простроченої комісії по кредиту, комісії по кредиту, прострочених відсотків по кредиту, відсотків по кредиту, простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (в тому числі, надана позичальником понад суму щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу.
Однак, як вбачається з Виписки банку з 06.06.2005 року по 20.05.2016 року по рахунку ОСОБА_2 , позичальником неодноразово вносилися кошти (щомісячні платежі) із простроченням встановленого Договором строку (26.12.2005 року, 27.02.2006 року, 26.01.2007 року, 26.02.2007 року, 26.03.2007 року, серпень 2007 року, 26.11.2007 року, 30.04.2008 року, 28.07.2008 року, 27.08.2008 року, березень 2009 року, 29.04.2009 року, 29.10.2009 року тощо (а.с. 14-38), що потягло нарахування відсотків у підвищеному розмірі та штрафних санкцій, і що не було враховано при складенні Аудиторського звіту ТОВ «Галичина-Аудитсервіс» від 15.06.2016 року.
Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно Виписки по рахунку частина платежів 01.03.2007 року, 03.03.2007 року, 07.03.2007 року, 14.04.2016 року (на загальну суму 53649,15 доларів США) здійснені з іншими призначеннями платежів (ціна викупу відповідно до договору про відступлення прав).
А при складанні Аудиторського звіту ТОВ «Галичина-Аудитсервіс» від 15.06.2016 року також не враховано і те, що згідно Кредитного договору №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року банк надав позичальнику кредит для придбання житла у розмірі 29000 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 5452,00 доларів США, та взято до уваги лише суму кредиту 29000 доларів США.
Отже висновки місцевого суду про те, що такі виписка по рахунку та аудиторський звіт не підтверджують належним чином повне погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, є правильними та обґрунтованими.
Щодо посилань сторони позивача як на підтвердження відсутності заборгованості перед банком на Довідку від 09.12.2016 року про відсутність простроченої заборгованості станом на 09.12.2016 року, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.10.2016 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, вказаними доказами констатовано відсутність саме простроченої заборгованості станом на час звернення банку з позовом до суду про стягнення заборгованості і на час видачі такої довідки (жовтень-грудень 2016 року) (а.с. 10, 39-49), в той час як Договором передбачено сплату щомісячних платежів в тому числі по тілу кредиту до 06.06.2025 року включно.
А оскільки відповідно до умов укладеного Договору банк позбавлений можливості дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом без відповідного повідомлення позичальника, а на час звернення до суду прострочена заборгованість по кредиту була відсутня, постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.11.2020 року й було відмовлено у позові про стягнення заборгованості з вказаних викладених в ньому мотивів (а.с. 46-49).
Таким чином даним рішенням суду не було встановлено повне погашення кредиту ОСОБА_4 і відсутність в неї будь-якої заборгованості перед банком.
Сам факт того, що позов був поданий про дострокове стягнення всієї суми кредиту, доводів позивача також не підтверджує, оскільки в задоволенні такого позову відмовлено і стягнення всієї суми кредиту за рішенням суду не відбувалося.
Натомість матеріали справи містять Розрахунок заборгованості за Кредитним договором №IFN0GK00000005 від 06.06.2005 року, згідно якого загальна заборгованість за кредитом станом на 17.11.2021 року становить 68053,04 доларів США (а.с. 84-85).
Відтак, повно та всебічно встановивши обставини справи, місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Що ж стосується посилань під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представника апелянта на те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №259332409 від 01.06.2021 року іпотеко держателем іпотечного майна є не АТ КБ «ПриватБанк», а «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» на підставі Договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, реєстр 351, 352 від 19.02.2007 року (а.с. 53), то такі також не заслуговують на увагу, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і саме позивач вирішує, до котрого відповідача заявити позов, і залучення/заміна відповідача можлива лише за клопотанням позивача.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 04 квітня 2023 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 04 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 серпня 2023 року.