Постанова
Іменем України
 
28 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 511/2402/15
провадження № 61-6218св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 липня 2019 року у складі судді Панчука А. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Севєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов обґрунтовано тим, що 13 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ODR0GA00000308, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 56 000,00 доларів США на термін до 13 липня 2017 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено договір поруки.
 
Згідно з договором іпотеки від 13 липня 2007 року в іпотеку банку передано житловий будинок із господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав. Заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 10 липня 2015 року склала 146 904,20 доларів США.
 
Посилаючись на ці обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило солідарно стягнути 
з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODR0GA00000308 у розмірі 146 904,20 доларів США.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 липня 
2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 554,40 доларів США, яка складається із: суми заборгованості за кредитним договором - 36 613,50 доларів США (у тому числі строкова заборгованість - 16 358,87 доларів США, прострочена заборгованість - 
20 254,63 доларів США), заборгованості за відсотками 17 940,90 доларів США. 
В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено. 
У задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості 
в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення мотивовано тим, що вимоги позивача правомірні, регулюються умовами укладених між сторонами договорів та нормами чинного законодавства України, 
а тому підлягають частковому задоволенню.
 
В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції переглядалося лише 
в частині вимог до ОСОБА_1 .
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 липня 2019 року скасовано в частині заборгованості за відсотками. Прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 17 940,90 доларів США за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODR0GA00000308 - відмовлено, стягнено з ОСОБА_1 на користь 
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 36 613,50 доларів США. У решті рішення суду - залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення 
з позичальника заборгованості за тілом кредиту, проте скасував рішення суду першої інстанції в частині заборгованості за відсотками, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання пред`явленням двох позовів про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, а зміна банком строку виконання основного зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі тягне припинення нарахування процентів 
і пені.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 липня 
2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року, 
в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених вимог до нього та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову 
у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року 
у справі № 310/11534/13, Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі 
№ 357/9126/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 446/1022/14, Верховного Суду України від 27 січня 2015 року у справі № 6-990цс15.
 
У червні 2023 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду письмові пояснення 
у справі.
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ODR0GA00000308, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 56 000,00 доларів США на термін до 13 липня 2017 року(а. с. 12-15).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
№ ODR0GA00000308, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 13 липня 2007 року № 0308/Р1.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
№ ODR0GA00000308, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки від 13 липня 2007 року № 0308/Р2.
 
14 квітня 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договоромвід 13 липня 2007 року 
№ ODR0GA00000308 у розмірі 56 000,00 доларів США.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 
від 27 червня 2012 року, у справі № 2-745/2009 (2-123/10) (№ 2-п-1/11) позов 
ЗАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договоромвід 13 липня 2007 року № ODR0GA00000308 звернено стягнення на майно.
 
08 серпня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2007 року 
№ ODR0GA00000308 у розмірі 65 121,01 доларів США.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 жовтня 
2012 року у справі № 2-787/12 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договоромвід 13 липня 2007 року 
№ ODR0GA00000308 звернено стягнення на майно.
 
13 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу відповідачів вимогу про погашення кредиту, в якій зазначено, що прострочена заборгованість складає 123 649,03 доларів США. Зазначену суму боржник повинен сплатити у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (т. 1, а. с. 9).
 
У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом, 
у якому зазначило, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання, 
у зв`язку з чим станом на 10 липня 2015 року має заборгованість у сумі 
146 904,20 доларів США, яка складається із: 42 013,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 38 875,17 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 800,00 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 53 209,65 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 11,45 доларів США - фіксована частина та 6 994,89 доларів США - процентна складова (а. с. 4-8).
 
ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог банку (т. 1, а. с. 171-173).
 
Відповідно до висновку судового експерта від 02 жовтня 2017 року № 0126 за результатами проведення судово-економічної експертизиу межах наявних матеріалів не можливо встановити розмір заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за кредитним договором від 13 липня 2007 року (т. 2, а. с. 39-61).
 
Згідно з висновком судового експерта від 30 травня 2019 року № 0151 за результатами проведення судово-економічної експертизи у зв`язку з відсутністю 
в матеріалах справи бухгалтерських документів та інших документів за кредитним договором, які відображають повний обсяг операцій за досліджений період 
(із 13 липня 2007 року до 10 липня 2015 року), не можливо встановити документально обґрунтований розмір заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2, а. с. 126-161).
 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що вимоги позивача правомірні, регулюються умовами укладених між сторонами договорів та нормами чинного законодавства України, а тому підлягають частковому задоволенню.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення 
з позичальника заборгованості за тілом кредиту, проте скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнутої заборгованості за відсотками, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання пред`явленням двох позовів про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, а зміна банком строку виконання основного зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі тягне припинення нарахування процентів 
і пені.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.
 
Правове обґрунтування
 
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Щодо позовної давності
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду 
з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 
ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, 
є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов 
і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які 
з обєктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 
у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суди правильно встановили факт неналежного виконання позичальником зобов`язання.
 
Суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки за умовами кредитного договору строк кредитування встановлено до 13 липня 2017 року.
 
Апеляційний суд зробив висновок про те, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання пред`явленням двох позовів, а зміна банком строку виконання основного зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі тягне припинення нарахування процентів 
і пені.
 
Водночас суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, стягуючи 
з позичальника заборгованість за тілом кредиту, не звернули увагу на те, що звернення банку до суду 14 квітня 2009 році з позовом про звернення стягнення 
в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором незалежно від способу такого стягнення змінює строк дії кредитного договору.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 
від 27 червня 2012 року, у справі № 2-745/2009 (2-123/10) (№ 2-п-1/11) засвідчено такі зміни.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення 
з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору 
в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 
ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
У справі № 6-990цс15 Верховний Суд України сформульовано висновок про те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання 
й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлені Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 446/1022/14.
 
У випадку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, 
як і у випадку пред`явлення кредитором позову до боржника про стягнення кредитної заборгованості, кредитор заявляє про порушення боржником права кредитора на належне виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор просить суд захистити це право. А тому звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки або з позовом про стягнення грошового боргу спрямовані на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання за кредитним договором.
 
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі 
№ 914/3224/16 звертала увагу на те, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
 
У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 
№ 6-1763цс16 сформульовано висновок, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, у тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також 
з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.
 
Тож, пред`явивши позов про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання із 13 липня 2017 року на 14 квітня 2009 року, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, яка спливла 15 квітня 2012 року, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у серпні 2015 року, отже, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 .
 
Таким чином, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, підтвердились, оскільки за результатами перегляду справи 
у касаційному порядку встановлено, що суди не в повному обсязі врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 липня 
2018 року у справі № 310/11534/13, Верховного Суду, викладені у постанові 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 446/1022/14, та Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15.
 
У зв`язку з наведеним та враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, предмет спору, зробили обґрунтовані висновки про неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, водночас не врахували, що позовна давність за цими вимогами, про застосування якої заявив відповідач 
у суді першої інстанції, спливла, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 
36 613,50 доларів США - скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки за результатами розгляду справи касаційна скарга підлягає задоволенню, то з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 5 481,00 грн, за перегляд справи у касаційному порядку - 7 308,00 грн, а всього - 12 789,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року скасувати 
в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 36 613,50 доларів США та ухвалити 
в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001, ЄДРПОУ: 14360570) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: с. Покровка, Роздільнянський район, Одеська область, 67432, РНОКПП: НОМЕР_1 ) 
12 789,00 грнна відшкодування судових витрат.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                          О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                                       В. В. Яремко